Jaime Bayly

ZSENIK

Fordította: Ács Eleonóra

A mű eredeti címe: Los Genios

Copyright © Jaime Bayly, 2023

Megjelent a Galaxia Gutenberg, S. L., Barcelona (Spain)

and Ilustrata Agency engedélyével

Borítófotó © Archivo Revista Caretas, Lima, Peru

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Magyar fordítás © Ács Eleonóra, 2025

Minden jog fenntartva;

a műnek részletei sem közölhetőek,

és semmilyen formában nem sokszorosíthatóak

a jogtulajdonos engedélye nélkül.

Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető

felhasználása, beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978-963-614-765-5 (papír)

ISBN 978-963-614-766-2 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2025-ben.

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuskonyvek.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Szerkesztette: Szarka Károly

A vers- és dalszövegrészleteket fordította: Zelei Dávid

Korrektor: Hidalmási Anna

Borítóterv: Tabák Miklós

Tipográfa, e-book: Scriptor Kft.

Silvia Núñez del Arcónak és Zoe Baylynak

„Öt könyvet írtam, próbálva rájönni, milyen vagyok, ki vagyok. És még mindig nem tudom. Egy dolog azonban biztos: én vagyok a barátaim legjobb barátja, és nem hagyom, hogy bárki elvegye tőlem ezt az első helyet.”

GABRIEL GARCÍA MÁRQUEZ

„Visszatérés Macondóba”, El Espectador, 1971

„Az egyik dolog, amit az ember megtanul, ha tanúvallomások alapján próbál rekonstruálni egy eseményt, hogy minden történet egy mese, amely igazságokból és hazugságokból áll.”

MARIO VARGAS LLOSA

Mayta története, Seix Barral, 1984

– EZT AZÉRT KAPOD, amit Patriciával csináltál! – kiáltotta Vargas Llosa.

És felbőszülve, a dühtől remegve, összevont szemöldökkel, haragtól izzó tekintettel behúzott egyet annak az embernek, aki a barátja, szomszédja és bajtársa volt, García Márqueznek, aki, meglátva őt, amint a Mexikói Nemzeti Filmes Kamara különteremben az Excélsior riporterével, María Idaliával beszélget, miközben az Odüsszeia az Andokban című dokumentumfilm újságírók számára rendezett, zárt körű vetítésére várakozik – amely filmnek ő írta a forgatókönyvét –, tárt karokkal közeledett hozzá, hogy megölelje.

– Testvérem! Drága barátom! – kiáltotta nevetve, őszinte szeretettel.

Ám Vargas Llosa nem azért ment el a moziba, hogy üdvözölje García Márquezt, még kevésbé, hogy megölelje, és nem is azért, hogy megnézze a dokumentumfilmet. Azért ment oda, hogy a saját kezével tegyen igazságot. Egy bosszú lázában égő, küldetéstől gyötört ember volt, aki vissza akarta szerezni a bemocskolt becsületét. Így hát rámeredt García Márquezre, ökölbe szorította a kezét, mintha kézigránát lenne, ahogyan azt a katonai iskola egyenlőtlen küzdelmeiben megtanulta, megfelelő távolságba helyezkedett, és bevitt egy brutális, megsemmisítő jobbost, egy hónapok óta lappangó dühös ütést, egy ökölcsapást, amitől García Márquez eszméletét vesztve a földre zuhant, a szemüvege összetört, az orra vérzett, ahol Vargas Llosa jegygyűrűje felsértette, a bal szeme alatt zúzódás éktelenkedett. A földön fekvő, kiütött és eszméletlen García Márquez láttán a felesége, Mercedes rákiáltott Vargas Llosára:

– Mit műveltél, te idióta? Mit tettél Gabitóval?

Azonnal letérdelt, hogy segítsen García Márqueznek, együtt egy mexikói írónővel, Elena Poniatowskával.

– Azért kapta, amit Patriciával csinált! – kiáltotta Vargas Llosa, megkönnyebbülve, amiért ezzel a jobbegyenessel elűzte a démonait, ugyanakkor szégyenkezve, mert engedett az erőszak irracionális isteneinek ennyi újságíró előtt, akik egy dokumentumfilm vetítésére vártak egy, az Andokban történt repülőgép-szerencsétlenségről, amelynek során egy uruguayi rögbicsapat tagjai a túlélés érdekében arra kényszerültek, hogy elfogyasszák halott csapattársaik maradványait.

– Miért, mit csinált Gabito Patriciával? – tudakolta Mercedes, a férjét legyezgetve, aki már magához tért, és döbbenten nézett Marióra, mintha nem ismerné fel, mintha soha nem is ismerte volna igazán, még akkor sem, amikor Barcelonában egy háztömbnyire laktak egymástól a Sarrià negyedben, és mindennap találkoztak, miután ki-ki megírta a napi penzumát.

Ám a merev és fensőbbséges Vargas Llosa nem válaszolt; sarkon fordult, és távozott. Egyedül volt, ha nem számoljuk a démonait, a szellemeit. Felesége, Patricia, nem sejtve, hogy Mario aznap este orvul rátámad García Márquezre, a mexikóvárosi Hotel Genevében maradt, mert nem volt kedve megnézni egy dokumentumfilmet arról, hogy egy repülőgép-szerencsétlenség túlélői halott barátaik maradványait eszik.

– Egyáltalán hogy jutott eszedbe, hogy elkísérlek arra a borzalmas filmre? – kérdezte Vargas Llosától a szállodában, amikor a férfi indulni készült. – Már elfelejtetted, mi történt Wanditával? Képtelen vagyok lezuhanó repülőgépekről szóló filmeket nézni!

Wanda, Wandita, Patricia egy évvel idősebb nővére tizenkét évvel korábban repülőgép-szerencsétlenség áldozata lett egy Párizsból Limába, abba a városba tartó járaton, ahol férjhez akart menni. Az Air France gépe egy karibi szigeten, Guadeloupe-on, Point-à-Pitre-ben zuhant le, és Wanda Llosa tizennyolc évesen életét vesztette. Maga Vargas Llosa volt az, aki odautazott, hogy azonosítsa az unokahúga maradványait, majd Limába vigye őket, hogy eltemessék. Egy évvel később feleségül vette Wanda húgát, az unokatestvérét, Patricia Llosát.

*

– Azonnal el kell vinnünk Gabitót egy henteshez, hogy egy szelet húst tegyünk a szemére – mondta Mercedes.

Barátnője, Elena Poniatowska egy hamburgerezőt javasolt a közelben, ahová nyomban el is indultak, García Márquez sebesülten, vérző orral, a szemüvege nélkül vaksin, de úgy nevetett, mintha valami fekete komédiából lépett volna elő, karibi önbizalommal, legyőzhetetlen cinizmussal. Kértek egy szelet nyers húst.

– Nem árulok nyers húst – közölte a tulajdonos. – Csak azután adom el, hogy megsütöttem.

– Akkor menjünk el hozzám! – javasolta a mexikói fotós, María Luisa Mendoza, aki szintén velük tartott. – Van hús a hűtőben.

Négyesben – García Márquez, Mercedes Barcha, Elena Poniatowska és María Luisa Mendoza – beszálltak Mendoza autójába. Megérkezve a lakásába, Mendoza egy marhaszeletet tett Gabriel monoklijára. Az író a kanapén feküdt, lehunyt szemmel, akár egy súlyosan sebesült Buddha, miközben Mendoza kutyája megpróbálta elcsenni a bifszteket.

*

Miközben García Márquez családja próbált magához térni az erőszakos incidens után, Vargas Llosa egy perui újságíró, Francisco Igartua kíséretében taxival az Hotel Geneve felé tartott, nem is sejtve, hogy valaki már felhívta Patriciát egy nyilvános fülkéből, hogy elújságolja neki a hírt:

– Mario épp most ütötte ki Gabót! Behúzott neki, ő meg a földre zuhant! Azt mondta: „Ezt azért kapod, amit Patriciával csináltál!”.

*

– Csináltál valamit Patriciával? – tudakolta kíváncsian Elena Poniatowska García Márqueztől, miközben a szeméhez nyomta a húst.

– Soha! – tiltakozott García Márquez. – Hogy jut eszedbe ilyesmi! Én egy lyukra játszom.

– Képtelenség! – tette hozzá Mercedes, huncut mosollyal. – Gabito csak a szép nőket szereti.

Nem ez volt az első eset, hogy Vargas Llosa egy gyors, brutális ökölcsapással kiütött valakit, aki aztán eszméletlenül esett össze. Harcolni, ütni, verést elviselni, nála keményebb és pökhendibb ellenfeleket kiütni a katonai iskolában tanult meg, Limában, egy barbár, kegyetlen internátusban, ahová tizennégy évesen került. Újonnan érkezett diákként – vagy „kutyaként”, ahogyan az újoncokat nevezték –, el kellett viselnie, hogy sértegetik, megalázzák, verik, fogdossák, arra kényszerítik, hogy állva maszturbáljon, más osztálytársak, más „kutyák” között, versenyezve, hogy ki tud a legmesszebbre ejakulálni. A kegyetlen verések mellett, amelyeket az idősebbektől és az elöljáróitól kapott, megtanult adni is. Az osztálytársai félénk és zárkózott könyvmolynak tartották, ugyanakkor tisztelték is, mert Vargas Llosa kadét tudta, hogyan kell ököllel védekezni. Nem volt puhány, gyáva, szégyenlős vagy pipogya – büszke volt és bátor, nem idegenkedett egy jó kis utcai verekedéstől, nem bánta, ha vérzik a szája és az orra, mi több a kitört két fogát sem sajnálta – ő, a nyúlfogú –, ha a becsülete és a férfiassága forgott kockán.

– Basszus, a kadét kiütött! – morgott García Márquez, levéve a hússzeletet a lila monoklijáról. – Keményen üt, az a szemétláda. Akár egy bokszoló.

Vargas Llosa több kadétot is kiütött a katonai iskolában. Tudta, hogy kell verekedni. Tudta, hogyan kell minden erejét a kezébe összpontosítani, az öklét gránáttá változtatni, és belerobbantani a makacs, arcátlan ellenfél arcába. Amint megtanult harcolni, már nem félt az apjától, Ernesto Vargastól, akit gyűlölt. Gyűlölte, mert kegyetlen, gonosz, csapnivaló apa volt, aki állandóan sértegette, megalázta, puhánynak, anyámasszony katonájának, bőgőmasinának nevezte. Úgy érezte, hogy az apja az ellensége, egy idegen. Hogy undorral, megvetéssel vagy épp szomorúsággal néz rá, mintha egy elhibázott, selejtes fiú lenne, nem az a macsó, akit szeretett volna. Ezért is küldte katonai iskolába, hátha megtanulja, hogyan kell férfinak lenni. Vargas Llosa pedig a veréseken keresztül tanult, és miközben az idősebbek püfölték, gyilkos ütéseket kapott, leköpték, amikor a földön feküdt, olyan sértéseket, káromkodásokat, csúnya kifejezéseket sajátított el, amelyekkel mirafloresi fiúként addig nem találkozott.

És miután megtanulta, hogyan küzdjön meg a legnagyobbakkal és a legerősebbekkel, és hogyan lehet őket egyetlen csapással kiütni, amelyben benne van a világ összes dühe, egy éjszaka szembe mert szállni az apjával, a saját apjával. Hallva az anyja, Dorita sikolyait, rájött, hogy az az átkozott Ernesto már megint veri őt a hálószobájukban, és úgy döntött, hogy nem tűri tovább ezt a megaláztatást. Berúgta az ajtót, odament az apjához, a lelkében lappangó összes gyűlölettel ránézett, ökölbe szorította a kezét, és behúzott neki egyet, csak egyet, amitől Ernesto Vargas, a bántalmazó férj, a mérgező apa, a szívében állandó bosszúságot tápláló férfi eszméletlenül a földre zuhant. Aztán Vargas Llosa harákolva kiköpött az apjára, és megragadta az anyja kezét.

– Elmegyünk, Dorita. Nem élünk tovább együtt ezzel a nyomorulttal. Nem hagyom, hogy tovább verjen téged.

És valóban elmentek. És soha nem tértek vissza. És ez volt az utolsó alkalom, amikor Ernesto Vargas megütötte a feleségét, Doritát abban a mirafloresi házban.

*

– Eszement! Idióta! Kretén! – kiabált Patricia, amikor a férje belépett az Hotel Genevében lévő szobájukba. – Mit tettél Gabriellel?

– Azt, amit tennem kellett – felelte Vargas Llosa, aki nem számított arra, hogy a feleségét ilyen bősz, felindult állapotban találja.

– Hülyét csináltál belőlem! Ebből botrány lesz! Mindenki tudni fogja, mit csinált velem Gabriel!

– Tudják csak meg, hogy áruló!

– Te féleszű! Meg kellett volna kérdezned engem, figyelmeztetned kellett volna!

– Azt mondtad volna, hogy ne tegyem, Patricia!

– Hát persze! Mert most mindenki rajtam köszörüli majd a nyelvét! Az őrületbe fognak kergetni azzal, hogy mit csinált velem Gabriel!

– Mi férfiak így rendezzük a problémáinkat, puszta kézzel, úgyhogy kérlek, fogd be, különben az egész szálloda tudni fog róla!

Patricia felkapott egy hamutálat, és hozzávágta, de Vargas Llosa még időben kitért előle. Aztán egy lámpát vágott a fejéhez. Nem ez volt az első eset, hogy az unokahúg rátámadt az unokabátyjára. Gyerekkora óta öntött már rá egy pohár jeges vizet, hogy felébressze, vagy tésztalevest a fejére, hogy eldöntsön egy vitát, vagy akkora pofont kevert le neki, hogy félrenyaklott a feje: ha dühös volt, Patricia komolyan gondolta, és nem finomkodott.

– Csillapodj! Hát nem érted, hogy azért húztam be Gabrielnek, mert szeretlek?

Patricia dühösen hallgatott; legszívesebben felpofozta volna Vargas Llosát, összekarmolta volna az arcát.

– Mi lenne, ha elmennénk enni valamit? – javasolta a házaspár barátja, Francisco Igartua.

Vargas Llosa, Patricia Llosa és Igartua beszálltak a liftbe, majd letelepedtek a szálloda melletti étteremben.

– Egy dupla whiskyt! – mondta Patricia a felszolgálónak.

– Nekem hozzon két pohár tejet! – adta le a rendelést Vargas Llosa.

– Tejet? – kérdezte hitetlenkedve a pincér.

– Igen, két pohár tejet – ismételte meg Vargas Llosa.

Igartua megengedett magának egy kuncogást. Aztán gúnyosan így szólt:

– A fenébe is, Mario, te egy mozihős vagy: az egyetlen író, aki hideg tejet iszik valami jó pia helyett.

*

Két nappal később García Márquez dél körül meglátogatta barátját, a fotós Rodrigo Moyát a Nápoles negyedben lévő otthonában.

– Azt akarom, hogy csinálj néhány képet a monoklimról.

Moya arcon csókolta Mercedest, odament Gabrielhez, és a véraláfutásos szemét meglátva megkérdezte:

– Mi történt veled, Gabito?

– Bunyóztam és alulmaradtam – felelte García Márquez.

– Vargas Llosa volt az – közölte Mercedes. – Mario egy féltékeny elmeháborodott!

– Miért tette? – tudakolta a fényképész.

– Fogalmam sincs – felelte Gabriel. – Tárt karokkal közeledtem felé, hogy üdvözöljem. Majdnem két éve nem láttuk egymást, mióta elutazott Limába.

Moya fényképezni kezdte. De nem akarta, hogy García Márquez szomorúnak, csüggedtnek tűnjön a képen, olyannak, akit eltángáltak, Vargas Llosa kirobbanó temperamentuma áldozatának. Egy zúzódásokkal borított és boldog, egy pórul járt és mosolygó embert akart látni. Ezért megkérdezte tőle:

– Hé, milyen érzés, hogy ekkorát bemosott neked a perui?

Gabriel elmosolyodott, Moya pedig elkészítette róla azt a fotót, amely sok évvel később híressé vált.

– Küldj nekem egy sorozatot, és tartsd meg a negatívokat – mondta García Márquez, azzal távozott.

KÉT ÉVVEL AZELŐTT, HOGY Vargas Llosa kiütötte García Márquezt a mexikói fővárosban, két évvel azelőtt, hogy a szétszakíthatatlannak tűnő barátság örökre megmérgeződött, két évvel azelőtt, hogy Vargas Llosa már nem „testvérnek”, hanem „áruló patkánynak” nevezte García Márquezt, amikor még barátok és szomszédok voltak Barcelonában, Vargas Llosa felesége, Patricia így szólt a férjéhez:

– Nem bírom ezt tovább. Kezdek megőrülni. Visszaköltözünk Limába.

Négy éve éltek Barcelonában, két párizsi és három londoni év után. Három gyermekük volt: Álvaro Augusto, Gonzalo Gabriel és Wanda Jimena Morgana; Álvaro nyolcéves volt, és Limában született, Gonzalo hétéves, szintén limai születésű, Morgana pedig nemrég látta meg a napvilágot Barcelonában.

– Ez nem élet – panaszkodott Patricia. – Úgy érzem magam, mintha az alkalmazottad lennék. Nem tudok egyedül gondoskodni a gyerekekről. Segítségre van szükségem, Mario.

Patricia szívós volt és szorgalmas, mindent megcsinált, iskolába vitte a gyerekeket, bevásárolt, takarított, főzött, mosott, még Mario ingeit is kivasalta, de úgy érezte, hogy e két, kilenc éve házasságban élő ember kapcsolata igazságtalanná, egyenlőtlenné vált. Mario reggel kilenctől délután négyig bezárkózott, hogy írjon, és teljesen elszigetelte magát a családjától, a házimunkától, a házi szolgaságtól, a gyakorlati dolgok világától, míg Patricia sikálta a vécét, főzött, mosogatott, vasalta a ruhákat, húzta az igát, kimerülten, lemondóan, miközben úgy érezte magát, mint egy cseléd, Vargas Llosa szolgálója, mindenese.

– Ha nem veszünk fel egy alkalmazottat, aki segít a gyerek ellátásában, akkor visszamegyünk Limába – jelentette ki Patricia.

– Hát akkor visszamegyünk! – dühöngött Mario. – Amit Carmentől kapok, abból nem futja alkalmazottra. Barcelonában egy alkalmazott sokkal többe kerül, mint Limában. Nem vagyunk milliomosok!

Carmen Balcells, Vargas Llosa irodalmi ügynöke meggyőzte a férfit, hogy hagyja el Londont, hagyja ott a spanyolprofesszori állását a neves egyetemen, ahol addig dolgozott, és költözzön Barcelonába, hogy beteljesítse gyermekkora óta dédelgetett álmát, azt, hogy hivatásos, főállású író legyen.

„Ha Barcelonába jössz, havi fizetést kapsz tőlem, a dupláját annak, amit Londonban tanárként keresel” – ígérte. „Akár sok könyvet adsz el, akár keveset, mindig fizetek neked annyit, amennyi lehetővé teszi, hogy teljes egészében az írásnak szenteld magad.”

Köszönhetően Balcells rendíthetetlen hitének Vargas Llosa írói jövőjében, és annak, hogy meggyőzte őt arról, hogy nem kellene tanárként vagy újságíróként dolgoznia – amit Párizsban és Londonban tett, hogy kifizethesse a számlákat –, Mariónak nem volt nehéz meggyőznie Patriciát, hogy költözzenek Barcelonába, ahol négy évig boldogan éltek, García Márquezék barátaiként és szomszédaiként. Ám mostanra Patricia kimerült, nem tudott megbirkózni a házimunkával, arról álmodozott, hogy alkalmazottak segítenek neki a tennivalókban, és még egy sofőrjük is lesz, aki elviszi az iskolába a gyerekeket, és ez csak Limában tűnt lehetségesnek, abban a városban, amelyet tizenöt évesen hagyott el, hogy Párizsban éljen és irodalmat tanuljon.

– De Gabrielnek van házvezetőnője és szakácsa – érvelt. – Miért lehetnek Gabrielnek alkalmazottjai, nekünk meg nem?

Vargas Llosa dühbe gurult.

– Mert Gabriel milliomos, én meg nem vagyok az. Mert Gabrielnek van egy kabriója, nekem pedig nincs. Mert Gabrielnek van egy lakása Párizsban, nekem meg nincs.

Patricia meghátrált, hallgatott, úgy gondolta, hogy igazságtalan a férjére haragudni, csak azért, mert kevesebb könyvet ad el, mint García Márquez.

– Hát nem érted, hogy a Száz év magányból több fogyott, mint az én összes könyvemből együttvéve? Nem érted, hogy Gabriel tízszer többet ad el, mint én?

García Márquez ugyanabban az évben költözött Barcelonába feleségével, Mercedesszel, és fiaival, Rodrigóval és Gonzalóval, amikor a Száz év magány megjelent. Hét éve éltek a városban, három évvel hosszabb ideje, mint Vargas Llosáék. Carmen Balcells neki nem folyósított havi bért, ellentétben Vargas Llosával, aki minimálbért kapott, egy olyan összeget, amely lehetővé tette számára, hogy a család számláit akkor is ki tudja fizetni, ha a könyveiből származó jogdíjak csökkennek. A Barcelonában eltöltött hét év alatt García Márquez, pontosabban Balcells és a kiadói világszerte hárommillió példányt adtak el a Száz év magányból és egymillió példányt a többi művéből. Dollárban számolva is milliomos volt. Ezért furikázott Barcelonában és a Costa Braván egy kék, 5-ös sorozatú BMW kabrióval, amely szerfölött különbözött attól a koszos autótól, amellyel ő és kolumbiai barátja, Plinio Apuleyo Mendoza bejárták Kelet-Európát, évekkel korábban, amikor még csak álmodott arról, hogy elismert író lesz, és első regénye, a Söpredék nem hozott sikert.

– Rendben – mondta Vargas Llosa. – Te győztél, Patricia. Megyünk Limába. De hajóval utazunk.

– Hajóval? – lepődött meg Patricia. – Miért?

– Mert úgy sokkal gazdaságosabb – felelte Mario.

– De az három hét, Mario! Három hét egy hajón a gyerekekkel! Meg fogok őrülni!

– Hajón fogunk utazni – jelentette ki Vargas Llosa. – Nem küldhetem el a könyveimet hajóval, miközben én repülővel megyek. Ha a könyveim elsüllyednek, én is el akarok süllyedni velük.

Az Európában eltöltött évek alatt – kettő Madridban, hét Párizsban, három Londonban, négy Barcelonában – Vargas Llosa tekintélyes könyvtárat gyűjtött össze, több száz spanyol, francia és angol nyelvű kötetet, nemcsak regényeket, hanem novellákat, verseket, esszéket, tényirodalmi szövegeket is. Ezek a könyvek voltak a legféltettebb tulajdona, sokat közülük a szerzőktől kapott ajándékba, aláírással és szívélyes dedikációval. Úgy érezte, képtelen lenne elengedni őket. A gyerekek voltak Patricia kincsei, Mario kincsei pedig a könyvek.

Carmen Balcells nem próbálta lebeszélni Vargas Llosát arról, hogy visszaköltözzön Limába, a városba, amelyet alig huszonkét éves korában hagyott el, nem sokkal azután, hogy feleségül vette nagynénjét, Julia Urquidit. Tudta, hogy Vargas Llosa lázadó, konokul ragaszkodik a saját művészi látásmódjához, ami az emberi létet és a saját sorsát illeti. Tudta, hogy ha valamiről meggyőződött, azt soha nem adja fel. Ezért támogatta García Márquezékkel együtt Vargas Llosáékat abban a hóbortos elhatározásukban, hogy Limába költöznek, és nem egy, hanem több búcsúpartit is szerveztek nekik, sőt, még a barcelonai kikötőbe is kikísérték a családot, hogy megöleljék őket és jó utat kívánjanak nekik.

– Használd ki ezeket a heteket a hajón az írásra! – javasolta Balcells Vargas Llosának.

– Nem fogok mást csinálni, csak írni – ígérte Mario.

– A mielőbbi viszontlátásra, keresztfiam – mondta García Márquez Gonzalo Gabriel Vargas Llosának, Mario és Patricia második fiának, akinek ő volt a keresztapja, miközben átölelte, arcon és homlokon csókolta.

Balcells nem akarta elmondani Vargas Llosának azt, amire a médiuma és az asztrológusa figyelmeztette: hogy a barcelonai kikötőből Callaóba tartó hajóút komoly veszélyt rejt a számukra.

A boszorkányaim bizonyára túloznak – gondolta, és megtartotta magának a titkot.

Ám Balcells boszorkányainak, akikkel minden – vagy majdnem minden – fontos dologról konzultált, igazuk volt: valami óriási jelentőségű dolog fog történni abban a három hétben, a Callaóba, a limai kikötőbe tartó hajón.

A Rossini nem volt luxushajó, ám rendelkezett a minimális kényelemmel, hogy az utazás elviselhető legyen: egy jó étteremmel, az étkezőtér mellett táncparkettel, vetítőteremmel és úszómedencével. Patricia megígérte a gyerekeinek, hogy mindennap jó filmeket fognak nézni, ám a nekik szóló címek listája igencsak korlátozott volt, és amikor elfogytak, Mario úgy döntött, hogy a gyerekei, akik még mindig gyerekek voltak, vele és a feleségével együtt megnézhetik a felnőtteknek szánt filmeket, még akkor is, ha szex és erőszak is van bennük. Bár Patricia eleinte minden meggyőződés nélkül tiltakozott, később rájött, hogy a gyerekek elalszanak a moziban vetített francia, olasz és spanyol filmeken, ezért ő volt az, aki a leginkább támogatta, hogy Álvaro és Gonzalo minden filmet megnézzen, különösen a felnőtteknek szólókat, miközben ő kimerülten és elgyötörve szoptatja Morganát, és gügyög neki.

Vargas Llosa három kabint bérelt: egyet a gyerekeknek, egyet magának és Patriciának, és még egyet, ahová bezárkózhatott írni – az utóbbiba egy széket és egy nagy asztalt állítottak be, amelyen elhelyezte az írógépét, a papírjait és a jegyzeteit. Éppen a Julia néni és a tollnok első változatát írta, vagy készült megírni, amelynek eredeti címe Raúl Salmón élete és csodái volt, majd Pedro Camacho élete és csodái lett, és amely három évvel később jelent meg.

Egyik este, miközben Vargas Llosáék a hajó éttermében vacsoráztak, egy nagyon csinos, kalapot és fekete kesztyűt viselő fiatal nő lépett oda hozzájuk, és megszólította Mariót.

– Lenne olyan kedves, és dedikálná nekem ezt a könyvet?

Átnyújtotta neki a Pantaleón és a hölgyvendégek egy példányát.

– A legnagyobb örömmel – mondta Vargas Llosa, áhítattal nézve a fiatal nőre, akinek szépsége és eleganciája elkápráztatta. – Kinek a nevére? – kérdezte.

Patricia Llosa rokonszenves pillantással nézett a nőre.

Talán összebarátkozunk, és elbeszélgetünk a medence mellett, miközben Mario ír – gondolta.

– Az enyémre – felelte a fiatal nő, ám ennél nem mondott többet.

– Ki kell találnom a nevét? – kérdezte Vargas Llosa.

– Susana – mondta a nő. – Susana Diez Canseco.

– Perui? – tudakolta Vargas Llosa.

– Igen. Nagy tisztelettel.

– Kérlek, foglalj helyet, Susana – invitálta Patricia, mit sem sejtve a veszélyről. – Csatlakozz hozzánk. És hagyjuk a magázódást, kérlek!

Vargas Llosa ezt írta:

Susana Diez Cansecónak, a barátság és sok-sok további könyv dedikálása reményében, Mario, a Rossini fedélzetén, úton Barcelonából Limába, 1974.

Susana Diez Canseco gyönyörű volt, és ezt tudta is magáról. Úgy nézett ki, mint egy filmszínésznő: magas, karcsú, tekintete macskaszerű, átható, mozdulatai simák, gördülékenyek, mint egy lassított felvételen. Levette a kalapját, kesztyűjét, és leült.

– Az összes könyvedet olvastam, Mario – mondta. – Te egy zseni vagy. Hatalmas rajongód vagyok.

Vargas Llosa elragadtatott mosollyal köszönte meg az elismerést. Nem volt hozzászokva az ilyen bókokhoz.

– Az egyetlen, amelyik nem tetszett, mert nem értettem belőle semmit, A Zöld Palota. Rengeteg bonyolult szót ismersz!

Patricia megeresztett egy gúnyos nevetést, miközben Mario döbbenten levegőért kapkodott.

– Számomra túl bonyolult, túl intellektuális – mentegetőzött Susana.

– Én is nagyon bonyolultnak tartottam – jelentette ki Patricia. – Mondtam neked, Mario, hogy ez a könyv a kritikusoknak való, akik szeretnek téged, de nem az olyan olvasóknak, mint Susana és én.

– Épp egy új regényt írsz? – kérdezte Susana.

– Mario mindig ír – mondta Patricia. – Még akkor is, amikor alszik.

Nevettek. Vargas Llosa hízelgőnek találta a helyzetet.

Vajon mit keres egy ilyen fiatal lány egy ilyen hajón? – morfondírozott. – És mit csinál egyedül, vagy látszólag egyedül?

Ezért megkérdezte tőle:

– Egyedül utazol?

Susana vágott egy grimaszt, amely ugyanúgy jelenhetett sajnálatot, mint kacérkodást.

– Igen, elhagytam a férjemet. Madridban éltünk. Szerencsére nincsenek gyerekeink. Visszamegyek Limába.

Vargas Llosát meglepte az őszintesége.

– Már nem vagyok szerelmes Andrésbe – tette hozzá a nő –, és hiányzik Lima.

Susana Diez Canseco alig tizennyolc évesen már modellként dolgozott New Yorkban, Párizsban és Londonban, rendes lány volt, gazdag családban nevelkedett, hozzászokott a kiváltságokhoz, a kényeztetéshez. Megunva a modellkedést, építészetet tanult, és megismerkedett a későbbi férjével, Andrésszel. Azután félidőben ráunt az építészetre, és abbahagyta. A divat világának akarta szentelni az életét. Arról álmodott, hogy ruhákat, cipőket, táskákat, kiegészítőket tervez nőknek. De nem kellett a munkájából megélnie, mert a szülei gazdagok voltak.

Még csak huszonnégy éves volt, de máris hölgynek érezte magát, és bár gyakran elfojtotta erotikus étvágyát, tudta, hogy egy intelligens, művelt, jó humorérzékkel rendelkező férfinak különösebb ellenkezés nélkül behódolna. Valamivel fiatalabb volt Patriciánál, aki azon a tengeri úton huszonkilenc éves volt, és sokkal fiatalabb, mint a becses könyveivel Limába kénytelen-kelletlen visszaköltöző, harmincnyolc éves Mario, a világszerte sikeres szerző, akit Balcellsnek köszönhetően számos nyelvre lefordítottak. Elismert író lett, mítosz, legenda, még mielőtt betöltötte volna a negyvenet. A legigényesebb irodalomkritikusok – nemcsak spanyolok, hanem franciák, németek, olaszok, angolok és portugálok is – megerősítették, hogy Vargas Llosa a hatvanas években nem egy, nem kettő, hanem három remekművet is alkotott: A város és a kutyákat, A Zöld Palotát és a Négy óra a Catedralbant.

– És miért döntöttél úgy, hogy hajóval utazol, és nem repülővel? – tudakolta kíváncsian Patricia.

– Mert nagyon romantikusnak tartom a hajózást.

Morgana nyűgösködni és sírni kezdett az anyja karjában. Patricia a világ legtermészetesebb módján felfedte a mellét, és megszoptatta a kislányt.

– Ami nekem Limából a legjobban hiányzik, az a csodálatos kényelem, amit az alkalmazottak nyújtanak – mondta Susana Diez Canseco.

– Az az álmom, hogy nekünk is legyen egy, aki takarít és főz, és egy másik, aki vigyáz a gyerekekre! – lelkesedett Patricia.

– Hát nem fantasztikus dolog Limában élni? – mondta Susana. – Soha nem kell piacra menni, soha nem kell főzni, soha nem kell takarítani, soha nem kell mosni. Mindent tökéletesen elvégeznek helyetted azok a csodálatos hölgyek. És jobban vigyáznak a gyerekeidre, mint te magad.

– Mintha a saját gyerekeik lennének! – tódította Patricia.

Vargas Llosa nem vett részt a beszélgetésben, legalábbis nem nagy lelkesedéssel. Zárkózottnak, magába fordulónak tűnt. Titkon elragadtatott pillantásokat vetett Susanára.

Vacsora után elköszöntek egymástól.

– Holnap találkozunk a medencénél? – kérdezte Patricia Susanát.

– Persze – felelte a fiatal nő. – De nem vagyok korán kelő. Délelőtt ne számíts rám. Délután egyig alszom. Szóval majd három körül leugrom a medencéhez, rendben?

– Nagyszerű – bólintott Patricia.

– Én írni fogok a dolgozószobámban – mondta Mario.

– Van dolgozószobád a hajón? – kérdezte Susana meglepetten.

– Van – felelte Mario komolyan. – Nem tudok írás nélkül élni. Mindennap írok, vasárnap és ünnepnapokon is.

– Te egy zseni vagy – jelentette ki Susana. – Peru büszkesége. Egy nap megkapod a Nobel-díjat.

– Az írásban zseniális, de minden másban használhatatlan, egy kétbalkezes nímand – mondta Patricia, és mindhárman nevettek.

Aznap este, miután a gyerekek elaludtak, Vargas Llosa szeretkezett Patriciával, de közben folyton Susanára gondolt, a végtelen erotikus lehetőségekre, amelyeket ez a gyönyörű és elegáns nő rejthetett vagy ígérhetett. A hancúrozás után megpihenve Patricia azt mondta Mariónak:

– Azt hiszem, Susana jó barátnőm lehet, legalábbis ezen a hajóúton.

– Szerintem nagyszerű, hogy együtt lesztek, amíg én írok – értett egyet Mario.

Másnap, miután megreggeliztek, mintha hadba indulnának, Vargas Llosáék lehurcolkodtak a medencéhez, és miközben Patricia bekente a gyerekeket naptejjel, és tejet adott a babának, Mario elment a dolgozószobájába, hogy folytassa a Julia néni és a tollnok írását. De előbb még beugrott a hajóskapitány irodájába, és megkérdezte az egyik olasz tisztet:

– Nem tudja, melyik kabinban lakik señora Susana Diez Canseco? Ő egy perui barátnőm, és meg szeretném ajándékozni az egyik könyvemmel – magyarázta ünnepélyes hangon, olaszul, amelynek alapjait a regényei fordításaiból tanulta meg.

A navigációs tisztnek nem kellett sok idő, hogy megadja neki señora Diez Canseco kabinjának a számát. Vargas Llosa pedig – ugyanazzal az elszántsággal, amellyel tizennyolc évesen elcsábította Julia Urquidit, a nagynénjét, amikor az még csak harmincegy éves volt, és ugyanazzal a magabiztossággal, amellyel meghódította unokahúgát, Patricia Llosát, amikor az a tizenötöt töltötte be, mintha a legviharosabb tengereken született orkánszerű szél repítette volna kérlelhetetlenül e kockázatos sors, e nő felé, azokhoz a végtelen erotikus lehetőségekhez, azzal a férfiassággal és vadsággal, amellyel tizennégy éves korában a limai francia kurvákkal avattatta be magát, azzal a makacs bizonyossággal, hogy az író nemcsak az általa elolvasott könyvek, de az általa szeretett nők összessége is – odasietett a kabinhoz, ahol feltételezte, hogy Susana Diez Canseco egyedül alszik. Vett egy nagy levegőt, azt mondta magának, hogy legyen hite, és bekopogott az ajtón a jegygyűrűvel ékesített jobbjával, amellyel két évvel később, Mexikóváros egyik mozijában kiütötte García Márquezt.

Susana Diez Canseco felriadt, felkelt az ágyból, és fehér, áttetsző hálóingjében kinyitotta az ajtót.

– Mario, micsoda meglepetés!

Vargas Llosa szó nélkül belépett, becsukta az ajtót, és egy háborúból hazatérő kadét, egy szabadságát visszanyert fogoly hevületével, elszántan megcsókolta a nőt, levette a hálóingét, lefektette az ágyra, és úgy szeretkezett vele, mintha a hajó néhány óra múlva elsüllyedne, mintha a jövő csupán egy ábrándkép lenne. A behódolt, kimerült Susana Diez Canseco pedig ezt gondolta:

Most már értem, hogy Julia néni és Patricia miért szeretett bele reménytelenül ebbe a férfiba.

Közben Vargas Llosa gyorsan felöltözött, mert sürgős késztetést érzett az írásra.

– PATRICIA, SZERETNÉM, HA tudnád, azt a megmásíthatatlan döntést hoztam, hogy elválok tőled – közölte Vargas Llosa, három, az Atlanti-óceánon, a Panama-csatornán és a Csendes-óceán vizein töltött hét után, amikor már látszottak a perui partok, és Callao kikötője is felsejlett a horizonton. A regényeiben szeretett tódítani, de szenvedett, ha a magánéletében hazudnia kellett. A felesége hitetlenkedve, döbbenten nézett rá, hogy kilenc év és három gyermek után vége a házasságának.

– Megmásíthatatlan? – ismételte. – Mit jelent ez, ha szabad megkérdeznem?

Vargas Llosa kissé lenézően legyintett.

– Azt, hogy végleges. Hogy nincs visszaút.

– Tényleg elhagysz, Mario?

Patriciának remegett a lába, és hirtelen szédülés kerítette hatalmába, mintha el akarna ájulni.

– Igen. Már nem vagyok szerelmes beléd.

A titoktartásának, diszkréciójának, ravaszságának, színészi adottságainak köszönhetően Susana Diez Canseco a medencénél minden délután, az étteremben és a táncparketten minden este eljátszotta, hogy Patricia legjobb barátnője, még táncoltak is együtt, Mario pedig elragadtatással figyelte őket, miközben a titkos szeretője volt, aki rövid időre, alig tizenöt percekre kereste fel, hogy dühödten, sietve szeretkezzenek, mielőtt leülne írni. Patricia egyszer sem érte tetten őket, nem is sejtette, hogy Mario lefekszik Susanával, sőt naivan azt mondta a férjének, hogy örül, hogy ilyen kifinomult, művelt és szórakoztató barátnőre tett szert.

– Csinálnod kellene egy filmet, és Susanának adnod a főszerepet – mondta egy este Mariónak a hajó éttermében, vacsora közben. – Úgy néz ki, mint egy hollywoodi színésznő, nem gondolod?

Nem tudta, hogy Susana olyannyira jó színésznő, hogy ezekben a napokban a nyílt tengeren eljátszotta a barátnőjük kockázatos szerepét, egy olyan szélhámosságot, amely elrejtette az igazságot: ő Mario titkos szeretője és Patricia álnok barátnője.

– Egy másik nőbe vagy szerelmes? – kérdezte Patricia.

– Igen – felelte Mario. – Susanába.

– Susanába? – kérdezte Patricia meglepetten. – Miféle Susanába?

– Susana Diez Cansecóba – mondta Mario. – A barátnőnkbe a hajóról.

A kabinjába zárkózott Susana könyörgött Mariónak, hogy még ne szóljon Patriciának, várja meg türelmesen, míg partra szállnak, letelepednek Limában, és akkor majd elmondhatja neki, ha tényleg meggyőződött arról, hogy el akar válni tőle. Kínosan érezte magát, amiért szétrobbantja ezt a valószínűtlen házasságot, amely első unokatestvérek között köttetett, és három gyermek született belőle. Szerette Mariót, viszont melegszívű nő volt, vagy legalábbis annak tartotta magát, és sajnálta, igazán sajnálta, hogy tönkretszi Mario és Patricia házasságát.

– Susana Diez Cansecóba? – ismételte Patricia zavartan. – Elhagysz engem Susana Diez Canseco miatt?

A legszívesebben felpofozta volna az unokafivérét, megfojtotta volna, és a fedélzetről a háborgó tengerbe dobta volna.

– Igen – ismerte el Mario nyersen. – Szerelmes vagyok Susanába.

– Lefeküdtél vele? – kérdezte Patricia. – Megcsaltál?

– Igen, persze hogy lefeküdtem vele. Vagy olyan bolondnak tartasz, hogy plátói szerelembe estem vele?

És elutasítóan felnevetett.

– Amíg én Morganitát szoptattam, te Susanával henteregtél?

Mario hallgatott.

– Mi lesz a gyerekekkel? – kérdezte Patricia, próbálva uralkodni magán, hogy ne fakadjon sírva. – Nem sajnálod a gyerekeidet?

– Te Limában maradsz a gyerekekkel. Én elmegyek Susanával.

– Hová?

– Még nem tudom. De nem maradhatok Limában. Óriási botrány lesz. Nem tudnék írni.

Patricia dühösen nézett az unokatestvérére.

– Életed legnagyobb hibáját követed el. El fogod veszíteni a gyermekeid szeretetét. Elhagyod őket egy olyan nőért, akit csupán két hete ismersz.

– Nagyon jól tudod, hogy soha nem akartam apa lenni! Azért tettelek anyává, mert te kérted, könyörögtél érte! Nos, most már anya vagy, vigyázz a gyerekeidre, engem pedig hagyj szabadon élni és íróként kiteljesedni!

Patricia kirobbant:

– Önző vagy! Csak a saját írói jövőddel törődsz! Azt hiszed, jobb író leszel, ha elutasítasz, ha elhagysz minket?

– Nem tudom, hogy jobb író leszek-e. De szabad ember leszek. És ahhoz, hogy jó író legyek, szabadnak kell éreznem magam, hugica.

– Ne hívj hugicának! – dühöngött Patricia.

Aztán elgondolkodott:

A szüleimnek igazuk volt. Nem lett volna szabad beleszeretnem Marióba, nem lett volna szabad hozzámennem, nem lett volna szabad három gyermeket szülnöm neki. Mariót csak az írói karrierje érdekli. Azért rajongott értem, mert az unokahúga vagyok, mert ez egy morbid dolog, mert tizenöt éves voltam, és Párizsban nekiadtam a szüzességemet. A veszekedéseim a szüleimmel, a botrány, amit az okozott, hogy az unokatestvéremhez mentem férjhez, a mendemondák, hogy idióta, degenerált, disznófarkú gyerekeink lesznek, minden, amit Marióért elszenvedtem és feláldoztam, az, hogy még a Sorbonne-t sem végeztem el, hogy én vagyok a titkárnője, a cselédje, a szakácsnője, a takarítónője, a gyerekei anyja és dadája, az ő dadája, a főállású házvezetőnője – mindez csak azért volt, hogy most elhagyjon, és elmenjen Susanával. Milyen ostoba voltam, hogy megbíztam Marióban, hogy azt hittem, velem nem teszi meg ugyanazt, amit Juliacha nénivel tett!

De Patricia mindezt nem mondta el Mariónak. Hallgatott, visszahúzódott, magába zárkózott, akár egy sebzett állat. Nem talált szavakat, hogy megvédje magát, vagy hogy becsmérelje a férjét vagy Susana Diez Cansecót. Csupán ennyit kérdezett:

– És a könyveid? Hol hagyod a könyveidet?

– A barrancói házunkban, hol máshol – válaszolta Vargas Llosa.

A regényeiből származó jogdíjakból, a pénzből, amit Carmen Balcells átutalt neki, abból a több mint százezer példányból, amelyet a Pantaleón és a hölgyvendégekből egyetlen év alatt eladott, Vargas Llosa egy kétemeletes házat épített a limai Barranco bohém negyedében, kilátással a Csendes-óceánra, és egy jókora könyvtárral a könyvei számára.

– Tiéd a barrancói ház, a gyerekek és a könyveim. És átadom neked az összes kiadott regényem jogdíját.

– Az lehetetlen – mondta Patricia.

– Nem lehetetlen, ha megkérem Carmen Balcellst – érvelt Mario.

– Azért lehetetlen, mert A város és a kutyák jogait már átruháztad Julia nénire.

– Hát akkor visszaveszem, megveszem, és neked adom – jelentette ki Vargas Llosa, aki, ha pénzről volt szó, rendkívül nagylelkű tudott lenni.

Mario és Patricia gyerekkoruk óta ismerték egymást, mivel Mario édesanyja, Dorita Llosa, Patricia apjának, Luis Llosának a nővére volt. A két gyerek együtt játszott a nagyapjuk, Don Pedro Llosa cochabambai házában, valamint a saját, piurai és a mirafloresi házukban. Párizsban szerettek egymásba, amikor Patricia tizenöt éves volt, Mario pedig huszonöt évesen még a nagynénje, Julia Urquidi – Patricia édesanyja, Olga Urquidi húgának – férje. Más szóval Patricia anyja Mario nagynénje volt, majd a sógornője lett, végül pedig az anyósa: Mario először a húgát, Juliát vette feleségül, majd a lányát, Patriciát. Olga és Lucho, Patricia szülei – Mario anyósa és apósa, egyben nagynénje és nagybátyja – úgy vélték, Mario zseni, és mint minden zseni, ő is egy kicsit őrült, de melegszívű őrült, ezért fenntartás nélkül szerették, a botrányok, pletykák ellenére is: „Már csak az hiányzik, hogy Vargas Llosa feleségül vegye a húgát – még szerencse, hogy nincs neki!”

– Beszélni akarok Susanával, most rögtön – mondta Patricia.

– Lehetetlen – tiltakozott Mario. – Nem akar találkozni veled.

– Vigyél azonnal a kabinjába! – követelte a nő.

– Kérlek, uralkodj magadon! Ne csinálj féltékenységi jelenetet. Pár óra múlva vége az utazásnak, és a kapcsolatunknak is.

– Vigyél Susanához! – kiabált Patricia.

– Nem foglak odavinni! Viselkedj civilizált emberként, Patricia! Éltél már Párizsban, Londonban, Barcelonában! Nem tanultál semmit? Úgy fogsz viselkedni, mint valami perui szappanopera szereplője?

– Most azonnal elviszel Susanához! Én nem vagyok angol, és te sem vagy az, te idióta!

Mario engedett, és elvitte Patriciát Susana Diez Canseco kabinjához. Bekopogott az ajtón. Susana kinézett a kémlelőnyíláson, de nem látta Patriciát, csak Mariót, ezért habozás nélkül ajtót nyitott.

– Az én csődöröm – mondta mosolyogva.

Ekkor látta meg a Mario mögött a bujkáló aprócska, izmos, dühös Patriciát, aki két határozott lépést tett előre, és meglökte Susanát, aki majdnem elesett, tántorogva hátrált néhány lépést, és leült az ágyra, nem tudva, mit mondjon.

– Áruló! – mondta Patricia.

A maga diszkrét eleganciájával Susana csak ennyit válaszolt:

– Ezer bocsánat, Patricia. Megesik az ilyesmi.

– Egész Lima tudni fogja, hogy áruló vagy! – közölte Patricia. Majd Marióra pillantva hozzátette: – Egész Lima tudni fogja, hogy egy patkány vagy.

És dühöngve távozott.

Mario soha többé nem fogja látni a gyerekeit – gondolta. – Ezt megkeserüli. Megalázott. Egy nap bosszút állok rajta, és szenvedni fog. Egy nap majd térden csúszva fog bocsánatot kérni tőlem.

Vargas Llosa belépett Susana Diez Canseco kabinjába, megölelte és megcsókolta a nőt.

– Te vagy életem asszonya, életem nagy szerelme – mondta. – Már nem szeretem Patriciát. Ő csak a gyerekeknek él, de az én életemre és írói karrierem fütyül.

Susana hagyta magát dédelgetni.

– Mario, valami fontosat akarok mondani neked – szólt aztán.

– Mondd csak, Susana! Ne hallgass el semmit! Ne tarts magadban semmit! Nekem mindent elmondhatsz.

– Nem akarok hozzád menni. Nem akarok gyereket tőled. Azt akarom, hogy szabadok legyünk.

– Rendben, Susana. Teljesen egyetértek. Soha nem akartam gyereket. Rettegtem a gondolattól, hogy apa leszek. Patricia kényszerített. Elhatározta, hogy anya lesz. Nos, most már anya, hadd gondoskodjon róluk, engem meg hagyjon békén.

– Van valami más is, Mario.

– Ki vele, Susana.

Ekkor Susana Diez Canseco huncut pillantást vetett Vargas Llosára, és megkérdezte:

– Körülmetéltetnéd magad a kedvemért?

Vargas Llosa hitetlenkedve, dermedten nézett rá. Levegőért kapkodott, a kérdés a büszkeségét, a férfiasságát érintette.

– Körülmetélni? – értetlenkedett. – Hogy érted ezt?

– Képtelen vagyok megszokni, hogy egy olyan férfival szeretkezzek, akinek kapucnis a farka – magyarázta Susana. – Korábban soha nem szexeltem kapucnis péniszű férfival.