A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Bound by Hatred (Born in Blood Mafia Chronicles, #3), 2015

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A vágy hatalma, 2022

Becsület (A maffia végzete 1.) – magyar borító, 2023

Kötelék (A maffia végzete 2.) – magyar borító, 2024

Fordította
MEDGYESI CSILLA

Copyright © 2015 Cora Reilly

All Rights Reserved.

Hungarian translation © Medgyesi Csilla, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós, Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-51-5

ELŐSZÓ

Gianna

A tükörképem akár egy horrorfilm kezdő jelenete is lehetett volna. Vér borította az államat, és még több csöpögött a felhasadt alsó ajkamról a fehér blúzomra. A szám máris kezdett feldagadni, de boldogan állapítottam meg, hogy a szemem száraz; semmi jele akár egyetlen könnycseppnek is.

Matteo jelent meg mögöttem, magas alakja fölém tornyosult, a sötét szeme kutatva figyelte a szétvert arcomat. A szokásos félelmetes mosoly és az arrogáns jókedv nélkül szinte elviselhetőnek látszott.

– Nem tudod, mikor kell befogni a szádat, igaz?

Önelégült vigyorra húzódott az ajka, de valahogy nem illett a helyzethez. Volt valami nyugtalanító a tekintetében. Arra emlékeztetett, amit akkor láttam, amikor elintézte az orosz foglyokat az alagsorban. Valami sötét és torz ólálkodott a mélyben.

– Ahogy te sem – feleseltem, aztán megrándult az arcom, amikor fájdalom hasított az ajkamba.

– Igaz – jegyezte meg fura hangon. Mielőtt még időm lett volna reagálni, megmarkolta a csípőmet, maga felé fordított, és felültetett a mosdóra. – Ezért vagyunk tökéletesek egymás számára.

Visszatért az arrogáns mosoly. A gazember a két lábam közé lépett.

– Mit művelsz? – sziszegtem, és hátracsúsztam a mosdó széléről, hogy minél nagyobb legyen köztünk a távolság, miközben a mellkasára tettem a kezemet, hogy eltoljam magamtól.

Nem moccant, túl erős volt hozzám képest. Egyre szélesebben mosolygott. Megfogta az államat, és felemelte a fejemet.

– Ellenőrizni akarom az ajkadat.

– Most nincs szükségem a segítségedre. Talán meg kellett volna akadályoznod, hogy az apám szájon vágjon.

– Igen. Azt kellett volna tennem – felelte sötéten, a hüvelykujja gyengéden simogatta a sebet, ahogy szétnyitotta az ajkamat. – Ha Luca nem fog vissza, akkor az apád kibaszott hátába vágtam volna a késemet, és szartam volna a következményekre. Talán meg is teszem. Kibaszottul élvezném.

Eleresztette az ajkamat, és kihúzott egy hosszú, görbe kést a zakója alatt lévő fegyvertartóból, majd számító arccal megpörgette a kezében. Aztán rám pillantott.

– Akarod, hogy megöljem?

Istenem, igen! Megborzongtam Matteo hangja hallatán. Tudtam, hogy rossz, de azok után, amiket apa ma mondott, látni akartam, ahogyan kegyelemért könyörög, és tudtam, hogy Matteo képes bárkit térdre kényszeríteni, ami borzalmas módon felizgatott. Pontosan emiatt akartam kiszállni ebből az életből, amiért még mindig ki akartam szállni. Megvolt bennem a könyörtelenség potenciálja, bármennyire próbáltam is meggyőzni magam az ellenkezőjéről, és ez az élet volt az oka.

– Az háborút jelentene Chicago és New York között – feleltem egyszerűen.

Nem mintha érdekelt volna a béke. A férfiak hamarosan találnának más okot rá, hogy egymásnak essenek. Valakinek mindig sikerült megsértenie valakinek a becsületét, és akkor bármi megtörténhetett.

– Megérné a kockázatot, ha láthatnám, hogy az apád elvérzik a lábam előtt. Te érnéd meg.

ELSŐ FEJEZET

Matteo

Gianna sovány, tizennégy éves lány volt, amikor először találkoztunk. Nagy száját, szeplős arcát rendetlen vörös tincsek szegélyezték. Minden volt, aminek egy igazi olasz lánynak nem kellett lennie, valószínűleg ezért találtam őt szórakoztatónak. Gianna még gyerek volt, és bár alig négy évvel fiatalabb nálam, én már öt éve mint maffiózó kinyírtam jó néhány embert, és megkeféltem egy csomó nőt. Eszembe sem jutott a goromba vörös, amint Lucával visszatértünk New Yorkba, annyira lefoglalt a maffiaüzlet és a társasági élet. Volt éppen elég gondunk a bratvával, amely próbálta szabotálni a droglaborjainkat, valamint az apánkkal, aki már túl öreg volt ahhoz, hogy úgy kezelje a dolgokat, ahogyan kellett volna: kérlelhetetlen brutalitással. Ideje volt, hogy az öreg feldobja a talpát, és átadja a munkát a bátyámnak. Luca volt a legmegfelelőbb minderre.

Nagyrészt el is feledkeztem Giannáról, amikor három évvel később visszatértem Lucával New Yorkba, az Ariával kötött esküvőjére.

Luca a fejébe vette, hogy látni akarja Ariát az esküvő előtt. A hivatalos indoka az volt, hogy biztos akart lenni benne, hogy Aria szedi a fogamzásgátlót – ami baromság. Tudtam, hogy azért akart vele találkozni, mert alig várta, hogy lássa, milyen nő lett a menyasszonyából. És a pokolba, remekül kikerekedett a csaj! Amikor megjelent a húga, Liliana mögött a Mandarin Orientalban lévő lakosztályuk ajtajában, a szemem azt sem tudta, hogy melyik részét csekkolja le először. Hosszú, szőke haj, igéző kék szem, keskeny derék, karcsú lábak, csini popsi és cickók. Átkozottul dögös volt! Amellett Luca menyasszonya, és ezért szigorúan tabu. Arról nem is beszélve, hogy túlzottan illedelmesen viselkedett, legalábbis az én ízlésemhez képest. Engem az őrületbe kergetett volna, ahogyan szégyenlősen lehorgasztotta a fejét, valahányszor Luca ránézett. Luca félelmetes faszfej volt, és a csaj csúnyán ráfaraghatott, amiért feleségül kellett mennie hozzá. Ha azt akarta, hogy esélye legyen Lucával szemben, engedelmesen kellett viselkednie. A bátyám hozzászokott, hogy ugráltassa az embereket.

Természetesen Aria érdekelt a legkevésbé, amint beléptem a lakosztályba. A tekintetem megállapodott az égővörös hajú lányon, aki a kanapén hevert, hosszú lábát lazán keresztbe téve a kávézóasztalon. Azonnal feléledt bennem a rég elfeledett emlék a gorombaságáról és ezzel együtt az érdeklődésem is iránta. Már nem volt az a vékony, idétlen lány, mint anno.

Határozottan nem!

A megfelelő helyen megfelelően teltnek mutatkozott, és eltűntek az arcáról a szeplők. A legtöbb lánytól eltérően, akit ismertem, rajta nem látszott, hogy lenyűgöztem volna. Őszintén szólva úgy nézett rám, mintha épp el akart volna taposni a bakancsával. Vigyorogva indultam egyenesen felé, soha nem riadtam meg a kihívásoktól. Különösen az ilyen dögös kihívásoktól! Mit ér az élet izgalom nélkül, amikor az ember megégetheti magát?

Gianna egy rándulással felegyenesedett, a fekete bakancsa hangos csattanással landolt a padlón, s összehúzott szemmel egyenesen rám nézett. Ha azt hitte, hogy ezzel megállít, akkor piszkosul tévedett. Sajnos a legfiatalabb Scuderi lány elém lépett, és flörtölve rám mosolygott, legalábbis azt hitte.

– Láthatom a fegyveredet? – kérdezte olyan hangon, amelyik megrekedt valahol a kislányos és az érett nő hangja között.

Milliárdnyi illetlen válasz lett volna a nyelvem hegyén, ha Gianna teszi fel ezt a kérdést, de Liliana kissé túl fiatal volt hozzájuk. Milyen kár az elpocsékolt lehetőségért!

– Nem, nem láthatod – felelte Aria, mielőtt eszembe juthatott volna egy fiatalabb fülnek való válasz.

Mindig olyan illendő ez a lány! Hála istennek, hogy apa Lucának választotta ki őt, nem pedig nekem.

– Nem szabadna itt lennetek velünk egyedül – motyogta Gianna, és Lucáról rám emelte a tekintetét. A pokolba! Nem semmi volt ez a lány, tényleg. – Nem illik.

Lucán látszott, hogy nincs lenyűgözve tőle. Nyilvánvalóan az idegeire ment, így máris volt valami közös Giannában és bennem.

– Hol van Umberto? Nem kellene őriznie az ajtótokat? – kérdezte Luca.

– Valószínűleg a mosdóba ment, vagy cigarettaszünetet tart – felelte Aria.

Majdnem felnevettem. Ilyen idióták dolgoznak Scuderinek? Úgy tűnt, Chicagóban nagyon más szabályokat követnek. Látszott Lucán, hogy mindjárt felrobban. Napok óta feszült volt, valószínűleg azért, mert sajogtak a golyói. A szokottnál sokkal többször megkefélte Grace-t, hogy kitöltse az időt, amíg megkefélheti Ariát.

– Gyakran megtörténik, hogy védelem nélkül hagy benneteket? – kérdezte a bátyám.

– Ó, állandóan – csattant fel Gianna, aztán a szemét forgatva a testvéreire nézett. – Tudjátok, Lily, Aria és én minden hétvégén elszökünk, mert fogadást kötöttünk, hogy ki tud több pasit felszedni.

Nagy szavak egy kislánytól, aki még sosem látott faszt életében. Abból, ahogyan Luca rám nézett, tudtam, hogy ő is ugyanezt gondolja. Gianna tényleg semmit sem tudott a bátyámról, ha azt gondolta, hogy jó ötlet így gúnyolódni vele.

Luca a kis menyasszonya felé lépett, akinek megrándult az arca, mint mindig, amikor a bátyám úgy viselkedett, mint egy vadember.

– Váltani akarok veled egy szót, Aria.

Gianna úgy ugrott talpra, mint egy anyatigris, aki meg akarja védeni a kölykét.

– Csak vicceltem, az isten szerelmére!

Tényleg próbált Luca és Aria közé állni, ami kibaszottul rossz ötletnek bizonyult. Megragadtam a csuklóját, és elrántottam onnan, mielőtt elborulhatott volna Luca agya.

Düh villant Gianna kék szemében. Tévedtem. Nem tűnt el minden szeplő az arcáról. Ilyen közelről láthattam a szeplők halovány sorát az orrán, de ettől valahogy még gyönyörűbbnek látszott.

– Eressz el, vagy eltöröm az ujjadat! – sziszegte.

Imádnám látni, ahogy megpróbálod. Vigyorogva eleresztettem, de ez szemmel láthatóan csak még jobban feldühítette annak alapján, ahogyan összehúzta a szemét.

Luca kitessékelte Ariát.

– Gyere! Hol a hálószobád?

Gianna tekintete Luca és köztem cikázott.

– Szólok apánknak! Ezt nem teheted!

Luca természetesen le sem szarta. Scuderi évekkel ezelőtt odaadta volna neki Ariát; nyilvánvalóan nem érdekelné, ha Luca egy kis kóstolót szeretne pár nappal az esküvő előtt. Becsukódott az ajtó, és Gianna elindult felé. Ismét megragadtam a kezét, mielőtt még jobban kiakasztja Lucát. Ez a lány tényleg nem tudta, hogy mi jó neki.

– Adj nekik egy kis időt kettesben! Luca nem fogja letépni Ariáról a ruhát az esküvő előtt.

Gianna lerázott magáról.

– Szerinted ez vicces?

– Miről beszélnek? – kérdezte Liliana.

Kivágódott a lakosztály ajtaja, Umberto lépett be, s dühösen rám meredt. Az öregember még nem bocsátotta meg nekem, hogy megsértettem a feleségét három évvel ezelőtt.

– Gianna, Liliana, gyertek ide! – szólt rájuk élesen.

Felvontam az egyik szemöldökömet. Aggódott talán, hogy bántom őket? Ha ez lett volna a szándékom, akkor biztosan nem állnának mellettem sértetlenül. Romero a szemét forgatta Umberto háta mögött, ahogy belépett, én pedig elégedetten vigyorogtam. Az öregember természetesen észrevette, és az ujjai egy kicsit közelebb mozdultak a késtartójához.

Tedd meg, öregember! Túl régóta nem volt részem egy jó kis csetepatéban.

Liliana azonnal engedelmeskedett, és a testőréhez sietett. Ahogy vártam, Gianna lecövekelt a nővére szobájába vezető ajtónál.

– Luca berángatta Ariát a hálószobájába. Egyedül vannak odabenn.

Umberto indult volna az ajtó felé, de útját álltam. Romero szorosan mögötte állt. Nem mintha szükségem lenne rá ahhoz, hogy megállítsam az öregembert. Umberto próbált elriasztani a nézésével. Legalább tíz centivel alacsonyabb volt nálam, és bármilyen jól bánt is a késsel, felhasítanám a pengémmel, mielőtt akár csak pisloghatna egyet. Szabályosan viszkettek az ujjaim, hogy meg is tegyem.

– Még nem házasok – mondta, mintha ez újdonság lett volna a számomra.

– Aria becsületét nem fenyegeti veszély, ne aggódj.

Nem hazudtam. Luca nem becstelenítené meg Ariát.

Umberto összeszorította a száját. Volt egy olyan érzésem, hogy legalább annyira szeretne harcot kezdeményezni, mint én magam. Mielőtt azonban kezdtek volna szórakoztatóvá válni a dolgok, kinyílt a hálószoba ajtaja, és Aria sétált ki rajta. Úgy nézett ki, mint aki kísértetet látott. Lucára meredtem. Tényleg halálra kellett rémítenie a menyasszonyát pár nappal az esküvőjük előtt?

– Mit keresel itt? – kérdezte Umberto.

– A jövőben nagyobb figyelmet kell fordítanod a munkádra, és a minimumra szorítani a szüneteket – közölte vele Luca.

– Csak pár percre mentem el, és vannak testőrök a többi ajtó előtt.

Untatott a vitájuk, ezért ismét a vörösre fordítottam a figyelmemet.

Gianna a csípőjére tette a kezét, közben valahogy kidüllesztette a mellét. Tényleg halálosan jó teste volt. Eltűnődtem, vajon Scuderi odaígérte-e már valami vesztesnek az Outfitből. Kár lenne érte.

Gianna a szemembe nézett.

– Mit bámulsz?

Hagytam, hogy a tekintetem végigvándoroljon rajta.

– A dögös testedet.

– Akkor csak nézz tovább. Mert csak eddig jutsz a dögös testemmel.

– Fejezd be! – figyelmeztetett Umberto.

Giannának tényleg nem kellett volna ezt mondania. Mindig imádtam a vadászat izgalmát. Míg Luca azonnal elveszítette az érdeklődését, ha meg kellett dolgoznia egy lányért, én mindig jobban szerettem a nehéz hódításokat. Így maradt érdekes a dolog. Egyikünk számára sem jelentett soha problémát ágyba vinni egy lányt. Jóképű és gazdag fickók vagyunk, ráadásul olyasfajta rosszfiúk, amilyenekre sok unatkozó társasági lánynak szüksége van, hogy felpezsdítse az életét, de nem mindig szórakoztató harc nélkül megkapni, amit akar az ember.

Gianna összehúzott szeme követett engem, amikor Lucával és Romeróval együtt távoztunk a lakosztályból. Mosolyogtam magamban. Tüzes csaj volt.

Luca felsóhajtott.

– Ne mondd nekem, hogy szemet vetettél a vörösre! Az ember agyára megy.

– Na és? Egyérteműen érdekesebbé tenné az életemet.

– Micsoda? Nem elég neked, hogy oroszokat ölsz, és kétnaponta más lánnyal bújsz ágyba?

– Szeretem néha felpezsdíteni a dolgokat.

– Nem kaphatod meg őt. Gianna tabu. Nem mondom meg apának, hogy háborút robbantottál ki az Outfittel, mert ráhajtottál Scuderi lányára. Csak egyféleképpen viheted ágyba a vöröst, méghozzá úgy, hogy feleségül veszed, de ez nem fog megtörténni.

– Miért nem?

Luca egy pillanatra elhallgatott.

– Mondd, hogy csak viccelsz!

Vállat vontam. Még tényleg nem akartam megnősülni, ami azt illeti, szívem szerint soha, de apa hónapok óta nyaggatott. Minden nőt pokolian unalmasnak tartottam, akit eddig javasolt.

Luca megragadta a vállamat.

– Nem kéred meg ma este Scuderitől a lánya kezét.

– Ez parancs? – kérdeztem nyugodtan.

Nemsokára Luca lesz a capóm, és fölöttem állt a Famiglia hierarchiájában, de nem voltam jó a parancsok követésében.

– Nem, tanács – vigyorgott Luca elégedetten. – Ha parancs lenne, akkor csak azért is megtennéd, hogy felbosszants.

– Már nem vagyok forrófejű tinédzser – feleltem, aztán elvigyorodtam, mert Luca túl jól ismert.

– Csak azt akarom, hogy ne siesd el a dolgokat. Lehet, hogy most elbűvölőnek tartod Giannát, de kétlem, hogy ez pár napnál tovább tartana. Ismerlek. Elveszíted az érdeklődést, amint levadásztad, és megkaptad, amit akarsz. De ezúttal örökre rajtad ragadna.

– Ne aggódj! Eltökélt szándékom találni valakit ma éjjelre. Az majd elfeledteti velem Giannát.

MÁSODIK FEJEZET

Aria és Luca esküvője

Gianna

Ez az esküvő kész röhej volt! Aria elhúzódott Lucától, és szorongatni kezdte a kezemet, amint leültünk az asztalhoz. Nyilvánvaló volt, hogy mennyire boldogtalan. Nagyon igyekezett leplezni, de számomra teljesen egyértelműnek tűnt. Természetesen ez senkit nem érdekelt. Megszokott dolog volt, hogy a menyasszony kényszerből házasodik, szóval a boldogtalanság eleve adott. Soha senki nem kérdezte meg tőlünk, hogy mit akarunk. Soha senkit nem érdekelt. Még a többi nőt sem.

Ekkor fogadtam meg valamit, amit elszántan be is akarok tartani: nem fogok szerelem nélküli házasságban élni. Nem érdekelt, hogy ez volt a kötelességem vagy ezt diktálta a tisztesség; nincs ezen az istenverte világon olyan erő, amelyik rákényszerít, hogy szerelmen kívül bármi más okból férjhez menjek.

Matteo egyfolytában bámult az asztal túloldaláról, azzal az idegesítő, hetyke vigyorral az arcán. Az egész esküvő alatt engem stírölt. El kellett ismernem, hogy nem festett rosszul a világosszürke mellényben, fehér ingben és pantallóban. Ez a szerelés talán még jobban kiemelte magas, izmos alakját. Természetesen előbb harapom le a nyelvemet, mint elismerjem bárkinek, hogy tűrhetőnek tartom Matteo külsejét, különösen, mivel a személyisége szinte elviselhetetlen volt.

Aria még erősebben szorította a kezemet az asztal alatt, mert Luca mondott neki valamit. A nővérem észre sem vette, hogy Matteo flörtöl velem. Semmiről nem vett tudomást saját magán kívül.

Megszorítottam a kezét, de megkezdődött a tánc, és hamarosan elszakítottak bennünket egymástól, amikor Luca elvezette a házaspárként lejtett első táncukra. Gyorsan talpra álltam, ki akartam osonni az öbölbe, ahol egyedül lehetek, de Matteo sarokba szorított a táncparkett szélén, ugyanazzal a hetyke mosollyal a jóképű arcán. Miért kellett ennek a gazembernek ilyen jól kinéznie?

A sötét haját szándékosan összeborzolta, és olyan sötét volt a szeme, hogy majdnem feketének látszott. Képtelenség volt nem stírölni. Természetesen tökéletesen tisztában volt vele, milyen hatást vált ki a legtöbb nőből, és nyilvánvalóan azt várta, hogy én is a lába elé hullok. Előbb fagy be a pokol!

Meghajolt, de közben nem vette le rólam a szemét.

– Szabad egy táncra?

Ostoba módon összerándult a gyomrom a vigyora láttán. Lezserebben viselkedett, mint a legtöbb maffiózó, de volt egy olyan érzésem, hogy ez csak álca. Tökélyre fejlesztette a szomszéd fiú rutint, de a felszín alatt egy ragadozó lapult, várva, hogy lecsaphasson. Én nem leszek a zsákmánya!

Apa figyelt az asztal mellől, így nem volt más választásom, mint bólintani Matteo kérdésére, vagy nagy jelenetet kockáztatok. Nem mintha érdekelt volna, de nem akartam még több stresszt okozni Aria számára. Így is az összeomlás szélén állt.

Matteo megfogta a kezemet, és a derekamra simította a tenyerét, a bőrének melegét éreztem a ruhám vékony anyagán át. Remegett a gyomrom, de unott arcot igyekeztem vágni. Utáltam, ahogyan a testem reagált Matteóra. Ha engedték volna, hogy más férfiakkal ismerkedjem, akkor valószínűleg nem nyűgözött volna le Matteo, de Ariához hasonlóan ez a tánc volt a legtöbb akció, amelyben részem lehetett.

Felnéztem rá. Ilyen közelről láthattam, hogy sötétbarna a szeme, egy majdnem fekete körrel a szélén. A szempillája sűrű volt és fekete, borosta árnyékolta az arcát és az állát. Szélesebbre húzódott a mosolya, mire elfordítottam a fejemet, és a körülöttünk táncoló vendégekre összpontosítottam. Mindenki nevetett és mosolygott, jól érezte magát. Kívülről bámulatos ünnepségnek tűnhetett. Könnyen becsapta az embert a kúria kertje, amelyet tökéletesen feldíszítettek. Olyan átkozottul könnyű volt hagyni, hogy az óceán felől fújó szellő elsöpörje a valóságot. Bárkit meggyőzhetett az egyedi atmoszféra, amelyet csak egy Hamptonshoz hasonló hely ajánlhatott, hogy az élet álom.

Én jobban tudtam.

Matteo még közelebb vont magához, annyira összesimult a testünk, hogy éreztem minden izmát, ahogy a mellénye alá rejtett pisztolyt is. Kínosan éreztem magam, bár egy részem hozzá akart hajolni, közelebb kerülni hozzá, és megcsókolni. Ez lenne csak az esküvő botránya, az biztos!

Apa megőrülne. Ez majdnem elég volt hozzá, hogy meg akarjam tenni. Miért kellett a lányoknak várniuk az első csókkal, amíg férjhez mentek? Nevetséges! Sajnáltam Ariát, hogy az első csókját egy egész lakodalmi vendégsereg előtt kellett átélnie. Ez velem nem fog megtörténni. Nem érdekelt, kit kellett megvesztegetnem, hogy megcsókoljon.

Matteo lehajolt, incselkedő mosolyra húzódott a szája.

– Káprázatos vagy, Gianna. A dühös kis arcod igazán jól megy a ruhádhoz.

Kirobbant belőlem a nevetés, mielőtt megállhattam volna. Próbáltam köhögéssel leplezni, de az arckifejezéséből ítélve Matteo nem vette be. A francba! Összehúztam a szememet – hiába. Úgy döntöttem, hogy a tánc végéig tudomást sem veszek Matteóról, és azt reméltem, hogy a testem is ezt teszi majd, de ekkor a gazember simogatni kezdte a hüvelykujjával a hátamat, és mintha minden idegvégződésem életre kelt volna.

Meg akartam őt csókolni, és nem csupán azért, hogy feldühítsem az apámat és minden jelenlévő férfit, akik úgy gondolták, hogy rendben lévő pórázon tartani a nőket. Meg akartam őt csókolni, beszippantani isteni illatát, és pontosan emiatt minél hamarabb meg kellett szabadulnom tőle.

Sajnos úgy tűnt, Matteónak az volt a feltett szándéka, hogy megőrjítsen, mert az első táncunk után sikerült még két másik táncot elrabolnia, és a legnagyobb dühömre a testem egyfolytában reagált a közelségére. Volt egy olyan érzésem, hogy ezt ő is tudta, és ezért simogatta finoman a hátamat, de nem kérhettem meg rá, hogy fejezze be, mert ezzel elismertem volna, hogy zavar, és valahogy egy részem nem is akarta, hogy befejezze.

Majdnem éjfélre járt, amikor az emberek kiabálni kezdtek Lucának, hogy vigye ágyba Ariát. A nővéremnek nem sikerült lepleznie, hogy pánikba esett. A szemembe nézett, amikor felállt, és megfogta Luca kinyújtott kezét, de aztán Luca már el is vezette, nyomukban a zajos vendégsereggel. Elöntött a düh. Talpra álltam, hogy kövessem őket, és segítsek Arián, de az anyám megragadta a csuklómat, és megállított.

– Ez nem a te dolgod, Gianna. Ülj le! Aria megteszi, amit elvárnak tőle, és neked is ezt kellene tenned.

Dühösen meredtem rá. Nem az lett volna a dolga, hogy megvédjen bennünket? Ehelyett az együttérzés legcsekélyebb jele nélkül csak figyelte, mi történik. Elrántottam a kezemet, undorodtam tőle és mindenkitől körülöttünk.

Apa Salvatore Vitiello mellett állt, aki valami olyasmit kiabált, hogy „Vért akarunk látni a lepedőn, Luca!”

Majdnem földre tepertem. Micsoda gazember! New York és a beteges hagyományai! Apa figyelmeztető tekintete ellenére sarkon fordultam, és követtem a férfiakat. Luca és Aria már majdnem a háznál jártak, és alig tudtam átverekedni magam a férfi vendégeken. Azt sem tudtam pontosan, hogy mit fogok csinálni, ha utolérem őket. Aligha rángathattam be Ariát a közös hálószobánkba, és zárhattam magunkra az ajtót. Ez senkit nem állított volna meg, a legkevésbé Lucát. Az a pasi egy szörnyeteg.

Pár férfi buja megjegyzéseket kiabált felém, de ügyet sem vetettem rájuk, nem vettem le a szememet Aria szőke fejéről. Majdnem elértem őket, amikor Aria eltűnt a hálószobában, és Luca becsukta az ajtót. Elakadt a lélegzetem, az aggodalom és a düh egyszerre viaskodott bennem.

Vívódtam, hogy berontsak-e a hálószobába és szétrúgjam-e Luca seggét, vagy olyan messzire szaladjak, amennyire csak bírok, hogy ne kelljen hallanom, mi történik az ajtó mögött. A legtöbb férfi vendég már kifelé tartott, hogy folytassa az ivást, csak pár fiatal New York-i maffiózó maradt, meg Matteo, aki undorító ötleteket üvöltött az ajtón keresztül. Elhátráltam, tudtam, hogy semmit sem tehetek Ariáért, és ezt mindennél jobban gyűlöltem. A múltban Aria olyan gyakran megvédett apától, és most, amikor neki volt szüksége védelemre, én nem segíthettem rajta.

Nem értem vissza a partira, úgy döntöttem, hogy inkább visszavonulok a szobámba. Nem volt hangulatom ismét találkozni a szüleimmel. Csak jól összevesztem volna apával, és erre tényleg nem volt ma szükségem. Két pasi állt elém, mielőtt elindulhattam volna a folyosón a szobám felé. Nem tudtam a nevüket. Nem látszottak sokkal idősebbnek nálam, talán tizennyolc évesek lehettek. Az egyikük még nem veszített el minden babahájt és pattanást. A másik magasabb volt, és veszélyesebbnek tűnt.

Próbáltam elslisszanni mellettük, de a magasabbik fiú elállta az utamat.

– Húzzatok a fenébe! – mondtam, és dühösen meredtem a két idiótára.

– Ne légy már olyan ünneprontó, Vöröske! Azon tűnődöm, vajon lenn is vörös vagy? – mutatott a két lábam közé.

Undorral elhúztam a számat. Mintha ezt még soha nem hallottam volna!

A pattanásos srác nevetve felhorkantott.

– Megpróbálhatjuk kideríteni.

Matteo hirtelen ott termett. A könyökhajlatába szorította a magasabb fickó fejét, és egy éles, hosszú kést szegezett az ágyékának.

– Vagy – szólalt meg hátborzongatóan nyugodt hangon – megpróbálhatjuk kideríteni, mennyi idő alatt vérzel el, mint egy disznó, ha levágom a farkadat. Ehhez mit szólsz?

Kihasználtam a pillanatot, hogy a pattanásos fickó golyóiba térdeljek. Felkiáltott, és összerogyott. Valószínűleg nem lett volna szabad annyira élveznem, amennyire jólesett.

Matteo felvont szemöldökkel nézett rám.

– Ennek is adni akarsz egyet?

Nem kellett kétszer mondania. Ezúttal rúgtam, és a második fickót is térdre küldtem. Mindketten rettegéstől elkerekedett szemmel néztek fel Matteóra, rólam tudomást sem vettek.

– Tűnés, mielőtt úgy döntök, hogy elvágom a torkotokat! – szólt rájuk Matteo.

Elpucoltak, mint a farkukat maguk alá húzó kutyák.

– Ismered őket? – kérdeztem.

Matteo a helyére dugta a kését. Nem látszott olyan részegnek, mint amilyennek a partin tűnt. Talán csak megjátszotta magát. Gyorsan körülnéztem, és láttam, hogy egyedül vagyunk a háznak ebben a részében, és abból tudtam, hogy ez tényleg nem jó ötlet, mert felgyorsult a szívverésem és remegett a gyomrom.

– Két katonánk kölykei. Még nem is maffiózók.

Valószínűleg nem válnának kedvesebb emberi lénnyé a maffiába való beavatással sem.

– Meg tudtam volna védeni magam – közöltem.

Matteo ismét végignézett rajtam.

– Tudom.

Nem erre a válaszra számítottam, és abban sem voltam biztos, hogy nem csak ugrat-e.

– Vicces, hogy az egyik másodpercben Grál-lovagként viselkedsz, a következőben meg a nővérem elleni szexuális erőszakra biztatod a bátyádat.

– Lucának nincs szüksége biztatásra, hidd el.

– Rosszul vagyok tőled. Ettől az egésztől.

Megfordultam, és elsétáltam, de Matteo utolért, és a falra támasztotta a karját, elzárva az utamat.

– A nővérednek nem lesz semmi baja. Luca nem kegyetlen a nőkhöz.

– Ezt megnyugtatásnak szántad?

Matteo vállat vont.

– Ismerem a bátyámat. Ariának nem esik bántódása.

Az arcát figyeltem. Úgy tűnt, komolyan beszél. Hinni akartam neki, de abból, amit láttam, Luca sok minden volt, de kedves ember nem. Brutális volt, könyörtelen és hideg, és nem voltam biztos benne, hogy én ugyanazt értem nőkkel szembeni kegyetlenségen, mint Matteo.

– Tényleg kurvára szeretnélek megcsókolni – mondta Matteo rekedten. Megijesztett.

Elkerekedett a szemem. Nem mozdult, csak állt előttem a falnak támasztott kézzel, és nézett azzal a sötét szemével. Nem voltunk jegyesek, hála istennek, szóval enyhén szólva illetlen dolog volt így beszélnie velem. Apa eszét veszítené, ha hallaná. Aggódnom kellett volna, de legalább kínosan érezni magam a szavai hallatán, de ehelyett azon kaptam magam, hogy eltűnődöm, milyen lenne megcsókolni valakit, megcsókolni Matteót. Már minden osztálytársnőm csókolózott, és sokkal többet is tett. Csak Ariát, a többi maffiacsalád lányait és engem zártak el a külvilágtól, örökké testőrök vigyáztak ránk. Hogyan lehetne tilos megcsókolni valakit? Olyasmit tenni, amit a jó kislányok nem csinálnak?

– Akkor miért nem teszed? – hallottam a hangomat.

Megszólaltak a vészcsengők a fejemben, de ügyet sem vetettem rájuk.

Az én választásom volt. Ha nem azok lettünk volna, akik, ha nem ebbe az elcseszett világba születünk, ha Matteo nem maffiózó és gyilkos, akkor talán képes lettem volna belészeretni. Ha két normális ember lettünk volna, akkor talán lehetett volna közös jövőnk.

Matteo közelebb hajolt hozzám. Valami okból elhátráltam, míg végül a falnak ütköztem, de ő csak közeledett, és hamarosan csapdába szorított.

– Mert vannak szabályok a világunkban, és következményekkel jár megszegni őket.

– Nem úgy tűnik, hogy izgatnak téged a szabályok.

Nem is tudom, miért bátorítottam. Nem akartam a figyelmét. Meg akartam szabadulni ettől az elbaszott világtól és annak elbaszott embereitől. Ezt lehetetlenné tenné, ha bármiféle módon kapcsolatba kerülnék egy Matteóhoz hasonlóval.

Matteo sötéten mosolygott.

– Tényleg nem.

Az arcomhoz nyúlt, és lassan végighúzta az ujjait a hajamon. Megborzongtam a finom érintéstől. Nem is kedveltem Matteót, igaz? Idegesítőnek és arrogánsnak találtam, és soha nem tudta, mikor kell befognia a száját.

Olyan, mint te.

De a testem többet akart. A mellényébe markoltam, az ujjaim összegyűrték a puha anyagot.

– Én sem. Nem akarom, hogy a férjem legyen az első, aki megcsókol.

Matteo halkan felnevetett, és olyan közel ért hozzám, hogy inkább éreztem, mint hallottam a nevetését.

– Ez egy rossz ötlet – mormogta, az ajka alig pár centire az enyéimtől, a sötét szemében nyoma sem volt a szokásos játékosságnak.

Mintha lángolt volna a belsőm a vágytól.

– Nem érdekel.

És ekkor Matteo megcsókolt – először könnyedén, mintha nem lett volna biztos benne, hogy komolyan gondolom. Magamhoz húztam a mellényénél fogva, nem akartam, hogy ilyen óvatos legyen, és aztán hozzám simult, a nyelve az ajkam közé csúszott, összefonódott az enyémmel. Nem adott nekem időt arra, hogy eltűnődjek rajta, mit művelek. Whiskey-t és édeskés ízt éreztem rajta, olyan volt, mint a legfinomabb alkoholos trüffel, amelyet csak el tudtam képzelni. Forróság és erő áradt a testéből. A tarkómra tette a kezét, és a szája vágyra gyújtotta a testemet.

Istenem, nem csoda, hogy apa nem akarta, hogy férfiak között legyünk! Most, hogy tudtam, milyen jó csókolózni, már soha nem akartam abbahagyni.

Ekkor neszt hallottunk, mire szétrebbentünk. Még mindig kábult voltam, amikor a tekintetem megállapodott Lily húgomon, aki dermedten állt a folyosón, valószínűleg úton a szobájába. Elkerekedett a szeme.

– Elnézést! – bukott ki belőle, aztán tett pár tétova lépést felénk. – Ez azt jelenti, hogy össze fogtok házasodni?

Felhorkantottam.

– Nem, nem azt jelenti. Nem megyek hozzá. Ez semmit sem jelent.

Matteo rám meredt, és szinte elszégyelltem magam, de ez volt az igazság. Nem állt szándékomban egy maffiózóhoz menni feleségül, bármilyen jól csókol is, vagy bármennyire meg tud nevettetni. A mi világunk férfijai gyilkosok és szadisták voltak. Nem jó emberek, nem tisztességesek. Rosszak, a velejükig romlottak. Ezen semmi sem változtathatott. Talán néha sikerült normális fickóként viselkedniük, különösen Matteo volt erre tökéletesen képes, de végül is ez csak álarc volt.

Matteo Lily felé fordult.

– Ne mondd el senkinek, hogy mit láttál, rendben?

Elosontam mellőle, muszáj volt. Hogyan hagyhattam, hogy megcsókoljon? Talán szerencsém lesz, és részegebb, mint mutatta. Talán semmire sem fog emlékezni holnap reggel.

– Rendben – felelte Lily szégyenlős mosollyal.

Matteo sokat sejtetően rám nézett, aztán elsétált Lily mellett, és befordult a folyosó végén. Lily hozzám sietett, amint Matteo eltűnt.

– Megcsókoltad!

– Pszt! – csitítottam, ahogy végigsétáltunk a folyosón.

– Aludhatok ma a te szobádban? Anyával már megbeszéltem.

– Hát persze.

– Milyen volt? – kérdezte fojtott suttogással. – A csókra értem.

Először hazudni akartam, de aztán meggondoltam magam.

– Csodálatos.

Lily kuncogott, és követett a szobámba.

– Szóval ismét meg fogod őt csókolni?

Akartam, de tudtam, hogy irtó rossz ötlet lenne. Nem szerettem volna, hogy Matteo félreértse.

– Nem. Soha többé nem csókolom meg Matteót.

Tudhattam volna, hogy nem ez lesz a vége.

Matteo egyedül talált a szobám előtt másnap, pár órával azelőtt, hogy a családom hazaindult Chicagóba. Nem próbált megcsókolni, de nagyon közel állt meg hozzám. Könnyű lett volna áthidalni a távolságot kettőnk között, megragadni az ingét, és magamhoz húzni őt. Ehelyett a szokásos védekezést választottam, és dühösen rámeredtem.

– Mit akarsz?

Matteo csettintett a nyelvével.

– Tegnap éjjel, amikor egyedül voltunk, nem voltál ilyen elutasító.

– Azt reméltem, hogy túl részeg vagy hozzá, hogy emlékezz rá.

– Bocs, hogy csalódást okozok.

Ha nem hagyja abba az arrogáns mosolygást, én kitekerem a nyakát vagy megcsókolom, még nem döntöttem el. Kétségtelenül az első opció bizonyult jobb döntésnek.

– Egyszeri eset volt. Semmit sem jelentett. Még mindig nem kedvellek. Csak azért tettem, mert valami tiltott dolgot akartam csinálni.

A tekintete elidőzött a számon, aztán lejjebb siklott.

– Rengeteg egyéb tiltott dolog van még, amit megtehetünk – mormogta, majd közelebb lépett, túl közel, és körbeölelt az illata.

– Nem, kösz.

Hátradőlt, már szinte lehetetlenül szélesen mosolygott.

– Miért? Elvesztetted a bátorságodat? Megkérhetem az apádtól a kezedet, ha belefáradtál a tilalmakba.

– Na persze! – feleltem szarkasztikusan. – Soha nem megyek hozzád, azt megígérhetem. És most, hogy Aria már csapdába esett New Yorkban, apa egyébként sem küldene el.

Matteo vállat vont.

– Ha te azt mondod.

Dühített a túlzott önbizalma. Az izmos mellkasába böktem az ujjammal.

– Azt hiszed, hogy ellenállhatatlan vagy, igaz? De nem vagy az. Te és Luca meg az összes férfi a kibaszott maffiában azt hiszi magáról, hogy ó, milyen nagyszerű. Hadd mondjak neked valamit: ha nem volnátok kibaszott gazdagok, és nem viselnétek kibaszott fegyvert, akkor nem lennétek jobbak, mint bárki más.

– Akkor is jóképű lennék, és puszta kézzel képes lennék megölni szinte az összes lekvár alakot. Mi a helyzet veled, Gianna? Te mi lennél a családod védelme és az apád pénze nélkül?

Mély lélegzetet vettem. Igen, mi lennék mindezek nélkül? Semmi. Semmit nem kellett egyedül csinálnom, soha nem is engedték, bár akartam.

– Szabad.

Matteo felnevetett.

– Sosem leszel szabad. Egyikünk sem lesz. Mindnyájan a világunk szabályainak börtönébe vagyunk zárva.

Ezért is akarok kiszabadulni ebből a világból.

– Talán. De a veled való házasság soha nem lesz a börtönöm.

Azzal sarkon fordultam, esélyt sem adva neki a visszavágásra.