Tartalomjegyzék

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Negyvenegyedik fejezet

Negyvenkettedik fejezet

Epilógus

Bónusz epilógus

Köszönetnyilvánítás

Végh Csenge –

Észérvek

Pszichózis-duológia II.

©Végh Csenge

Szerkesztette: NeylaGrey

Borítóterv: Zaklajda Dániel

Szerző facebook oldala:

www.facebook.com/veghcsengeiro

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2025.

epub ISBN: 978-615-6855-39-8

mobi ISBN: 978-615-6855-40-4

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes

írásbeli engedélye nélkül.

A túlélőknek

„Hiába volt minden vívódásom… nem használt semmit.

Nem tudom elfojtani érzéseimet. Meg kell mondanom,

mennyire imádom, milyen forrón szeretem magát.”

Jane Austen – Büszkeség és balítélet

Fordította Szenczi Miklós. Európa Könyvkiadó

Budapest, 1958

Első fejezet

Botond

Mindig a remegéssel kezdődik, kicsim.

Anyám utolsó hozzám intézett szavai örvényként keringenek a fejemben. Ökölbe szorítom a kezem, és inkább London elsuhanó utcáira kezdek figyelni. Joe, a család sofőrje már úgy ismeri a várost, mint a tenyerét. Fiatalabb koromban én is imádtam vezetni, úgy gondoltam, hogy igazi szabadságot ad. A gondolataimtól azonban semmi nem tudott megszabadítani.

Ismét lenézek enyhén remegő kezeimre. A pszichológusom, dr. Parker szerint ez teljesen normális, és gyógyszerekkel akár szabályozható is, én azonban nem akarok gyógyszereket szedni. Az anyámmal is elhitették, hogy azok majd segítenek, és normális életet élhet, ha szedi őket, és mi lett a vége?

Semmi.

A szívembe markol a hiánya. Még csak két éve, hogy meghalt, de már kezdem elfelejteni az arcát, a mosolyát, a hangját, az egész lényét. Többek között ezért is szeretek a húgom közelében lenni – Hanna kiköpött olyan, mint anyánk volt. A gondolatra elmosolyodom.

Felbéreltem egy magánnyomozót, aki kideríti, hogy pontosan kivel is randizgat a húgom, mivel egyáltalán nem bízom a tagban. Vass Hunor Magyarország legjobb magánnyomozója, ami talán túlzásnak tűnhet, de ha a családomról van szó, akkor hajthatatlan vagyok. Pont emiatt lehet, hogy egy kicsit túlféltem a testvéremet, de ez legyen a legrosszabb tulajdonságom. Hanna huszonkét éves, de az én szememben még mindig egy kislány, akit meg kell védeni, pontosan az olyan alakoktól, mint az aktuális pasija. John Butler minden, amit elítélek – London felsőosztályába tartozik, pökhendi, és van valami a szemében, ami nagyon nem tetszik. Persze rólam is sokan így vélekednek.

A gondolatra elmosolyodom, mivel eszembe jut egy konkrét személy, és az első találkozásunk.

***

A feszültségtől hangosan fújom ki a levegőt. Apám kész birodalmat épített fel, és minden alkalmazottra külön odafigyelt, hogy jól érezze magát. Egyelőre nekem ezt még nem sikerült elérnem, ezért is lehet, hogy amióta én irányítom a céget, már többen is felmondtak. Különösebben nem érdekel a dolog. Másfél éve már, hogy átvettem a családi cég igazgatását. Hogy mi indokolta ezt, arra inkább nem is gondolok. Ez alatt az idő alatt már több asszisztenst is „elfogyasztottam”, ahogy a húgom fogalmazna. Jelenleg is két irodai alkalmazott között vagyok, de nem érdekel, hogy ki mit gondol rólam a dolog miatt. Ha őszinte akarok lenni, soha nem érdekelt senki véleménye. Dr. Parker, a pszichológusom, többször is kifejtette a véleményét ezzel kapcsolatban, de tudjátok mit? Az ő véleménye sem érdekel a legtöbbször.

A lényeg, hogy jelenleg nincs titkárnőm, mivel a legutolsó sírva távozott, nekünk azonban sürgősen szükségünk van egy marketingasszisztensre, és természetesen ma lesz egy interjú, amit nem mondhatok le, mivel Hannának keresünk segítséget. Nemrég diplomázott le, és alig bírtam rávenni, hogy a családi céghez jöjjön dolgozni. Hanna kitűnő marketinges, és többen is megpróbáltak lecsapni rá. Azt gondolná az ember, hogy ő gondolkozás nélkül a családi vállalatot választotta, igaz? Hát, aki ezt hiszi, még nem ismeri a húgommat. Nála makacsabb emberrel még nem találkoztam, de a lényeg, hogy végül itt dolgozik, aminek így is kell lennie. Ha egy másik céghez ment volna, kénytelen lettem volna tönkretenni azt a helyet, ami egyébként jó móka lehetett volna, de így azért mégiscsak egyszerűbb.

Rá is bízhatnám akár az interjúztatást, azonban az ő ízlésében nem bízom. Hanna mindenkivel kedves, méghozzá kurvára az. Kinézem belőle, hogy akár egy mosoly miatt is képes lenne felvenni valakit a céghez.

Így nem marad más lehetőségem, nekem kell elbeszélgetnem a mai interjúzóval, mivel ez a feladat mindig az asszisztensemre hárul, amim jelenleg ugyebár nincsen. Biztos vagyok benne, hogy nem fogom felvenni. Rosszul indult a napom: Kate újból az esküvő miatt baszogatott. Hiába házasodik az ember romantika nélkül, még így is képes a fejére nőni egy nő. Hihetetlen!

A legtöbb ember seggfejnek nézne amiatt, hogy magánéleti okokból nem veszek fel valakit, de őszintén mondom, hogy tényleg az vagyok. Egy igazi seggfej, és ezen nem is tervezek változtatni.

Sarah, aki a recepción szokott ülni azokban az időkben, amikor éppen két asszisztens között vagyok, felhív és bejelenti, hogy megérkezett Mia Collins. Hanna után Sarah az, akiben a legkevésbé bízom ízlés terén, de valakinek muszáj a recepción lennie akkor is, amikor nincs asszisztensem, és tekintettel arra, hogy Sarah munkaköre a legkevésbé fontos, így rá esett a választásom.

Közlöm vele, hogy kísérje be a lányt, majd tanulmányozni kezdem az önéletrajzát. Mia Collins a Newcastle University Business School-on végzett, ráadásul kiváló bizonyítvánnyal. Még akár esélyes is lehetne az állás betöltésére, ha nem lenne ilyen szar kedvem.

Az ajtó kinyílik, és Sarah mögött meglátom őt.

Mia Collins alacsonyabb, mint a legtöbb női ismerősöm, rövidre nyírt sötétbarna, szinte fekete haja hullámosan keretezi az arcát, a homlokát rövidre nyírt frufru takarja. Hatalmas, sötétbarna szemeivel meglepődve tekint körbe az irodámban, de ami a legjobban megfog a külsejében, az a kezeit és lábait beborító tetoválások látványa. Nincs olyan ismerősöm, akinek akár csak egy is lenne, és meglep, hogy nem próbálja meg őket eltakarni egy állásinterjúra sem.

Sarah magunkra hagy minket, Mia Collins pedig odalépked hozzám. Apró kezét felém nyújtja, és határozottan bemutatkozik.

– Mia Collins – mondja, majd a tenyerembe helyezi a kezét.

Puha bőrének érintése azonnal tűzbe borítja a testem, és hasonló tünetek után kutatok a testbeszédéből. Ő azonban rövid kézrázás után elhúzza a kezét, majd helyet foglal a velem szemközti fotelban. Össze kell szednem magam, hogy beszélni tudjak. Próbálok az interjúra koncentrálni, de nehezen megy. Mián egy térd fölé érő, fekete ruha van, és én nem tudom levenni a szemem kitetovált lábairól. Bassza meg!

– Tehát Mia, ha jól látom, Newcastle-ben jártál egyetemre – kezdem, mire csak bólint. Ez így elég nehéz menet lesz. – Miért döntöttél úgy, hogy Londonban vállalsz munkát?

Őszintén érdekel a válasza, mivel, ha jól tudom, Newcastle-ben is rengeteg álláslehetőség van. Úgy látom, zavarba jött. Büszke vagyok magamra, hogy végre sikerült egy kicsit kizökkentenem. Már kezdtem attól tartani, hogy ez a lány egy robot.

– Egy kis környezetváltozásra vágytam, és mindig is Londonba akartam költözni.

Nem tudom, miért, de úgy érzem, hazudik. Összehúzott szemöldökkel nézek rá, és megdörzsölöm az állam, amit egynapos borosta borít. Tekintetével követi a mozdulatot, de nem látom rajta, hogy különösen meghatná a dolog. A legtöbb nőből nem ezt a reakciót szoktam kiváltani, ezért fogalmam sincs, hova tegyem ezt a lányt. Oké, valaki immunis a külsőmre, na és? Nem kell ettől egyből izgalomba jönnöm.

– Értem. És milyen tapasztalatokat gyűjtöttél eddig?

Ilyen és ehhez hasonló érdektelen dolgokról kezdünk beszélgetni. Mia, mint mindenki, előre begyakorolt szöveggel érkezett. Igaz, hogy csak részmunkaidős asszisztensnek jelentkezett a húgom mellé, de sokkal többre lenne képes ez a lány, ezt már az első pár mondata után is tudom.

Eleinte azt terveztem, hogy nem fogom felvenni, de a véleményem elég gyorsan megváltozik.

– Nem gondolkoztál azon, hogy teljes munkaidőben dolgozz valahol?

A kérdésemre megfeszül az állkapcsa, és alig láthatóan ökölbe szorítja a kezét. Fogalmam sincs, miért reagál így rám, de bármit megtennék azért, hogy ellazuljon a társaságomban. Basszus! Egyáltalán nem szabad felvennem ezt a lányt. Soha senki nem váltott még ki belőlem ilyen érzéseket, és ennek így is kell maradnia.

– Ha jól láttam, a ti cégeteknél a részmunkaidős állások betöltésénél nincs felmondási idő…

– Ezek szerint nem vagy egy megbízható munkaerő. – Elvigyorodom, amiért végre megtaláltam a hibát benne. Mégis mi másért tartaná fontosnak azt, hogy felmondási idő nélkül távozhat a cégtől? Valószínűleg ő is egy olyan fiatal, aki nem tud sokáig egy helyen maradni, nekünk pedig nincs szükségünk ilyen munkaerőre.

Mia állkapcsa még jobban megfeszül, és összeszűkült szemmel néz rám.

– Élvezed, igaz?

– Mire gondolsz? – Őszintén fogalmam sincs, mit akar mondani.

– Ezt az egész szarságot. Ülsz itt, mindenki felett állsz, azt tehetsz, amit csak akarsz. Ezt persze te a legrosszabb módon használod ki, és még büszke is vagy magadra. Mindenki retteg tőled, de ezt talán el is várod az emberektől. Alapvetőnek veszed ezt az életet, amiért valószínűleg még a kisujjadat sem kellett megmozdítanod, és mindenkit lenézel, aki nem született ilyen szerencsésnek.

Most az én állkapcsom feszül meg, és remegni kezdenek a kezeim. Bassza meg Mia Collins, és bassza meg az is, hogy igaza van velem kapcsolatban! Még soha senki nem vetemedett arra, hogy így kiosszon, maximum a húgom, de még ő sem vágott ilyeneket a fejemhez. Egy ideig csendben méregetem az előttem ülő lányt. Idegesít, hogy tudom, igaza van. És az is idegesít, hogy egyáltalán nem retten meg tőlem. Vajon mi történt vele, ami miatt ilyen kemény lett? Valamiért ellenállhatatlan vágyat érzek arra, hogy ezt kiderítsem. És pontosan ezért mondom a következőket:

– Úgy gondolom, hogy nem te vagy a megfelelő személy az állás betöltésére.

– Látod, ebben egyetértünk – mondja, majd felkapja a táskáját, és se szó, se beszéd kiviharzik az irodámból.

Azonban Mia hiába tűnik el, a szavai még órákig a gondolataim között kavarognak. Miért érzett rá ennyire, hogyan tud az elevenembe találni? Bár korábban azt mondtam, hogy nem érdekel, ki mit gondol rólam, ami igaz is, de mégis hogyan látott át rajtam már az első percben? Valahogy ösztönösen tudom, hogy nem azért fontos számára a felmondási idő, mert megbízhatatlan. Valami olyan dolog húzódik a háttérben, amit nekem soha nem fog elmondani, és ez is idegesít. Baszki, már akkor tudtam, hogy ez egy szar nap lesz, amikor reggel Kate összebalhézott velem, és nem is tévedtem! Miután órákig őrlődöm Mia szavai miatt, végül elhagyom az irodámat.

Kifelé menet pedig megmondom Sarah-nak, hogy hívja fel Mia Collinst, miszerint hétfőn kezdhet.

***

– Megérkeztünk. – Joe hangja szakít ki a gondolataimból.

– Köszönöm, Joe. Most már maga is pihenjen. A húgom már itthon van?

– Igen, uram.

Bólintok, majd kiszállok a kocsiból. Hanna biztonságban van a lakásában, amitől rögtön nyugodtabb vagyok. Egy nagyobb társasházban van pár lakásunk. Mi is itt nőttünk fel, azonban ahogy egyetemre kezdtünk járni, mindketten kaptunk egy saját lakást. Apánk sosem sajnált tőlünk semmit, amiért nem lehetek elég hálás neki.

Hunort, a korábban említett magánnyomozót is az egyik lakásban szállásoltam el erre az egy hétre, ameddig itt van. Egészen biztosan nem fog belebotlani a húgomba, mivel Hanna több emelettel felette él, ráadásul Hunor nem is nagyon fog kimozdulni. Mivel csak egy hétre érkezett Londonba, és kizárólag annyi dolga van, hogy a húgom pasija, John után szaglásszon, így egészen biztosan a sötét nappaliban gubbasztva fogja tölteni a napjait. Legalábbis így képzeltem el a magánnyomozók mindennapjait.

Meglepődtem, amikor ma este rám írt, de a saját reakcióm még jobban kizökkentett. Felajánlottam neki, hogy igyon meg velem egy italt, ami szokatlan tőlem. Egészen szimpatikusnak tűnt első benyomásra, amit szintén nem tudok hova tenni. Elég ritka, ha valakit szimpatikusnak találok. Ez azonban csak addig tartott, ameddig el nem kezdett Mia után érdeklődni. Hunor ma érkezett Londonba, és bár próbáltam diszkrét lenni az érkezésével kapcsolatban, a húgom mégis kiszimatolta valahogy, kicsoda is ő, viszont sikerült megmentenem a helyzetet azzal, hogy mindenkivel elhitettem, miszerint Hunor a cég új informatikusa.

Ekkora baromságot!

A liftben eszembe jut, hogy Mia hogyan nézett rá akkor, amikor bemutattam Hunort a többieknek. Soha nem láttam még korábban, hogy bárki iránt érdeklődést mutatott volna. Ökölbe szorul a kezem a gondolatra. Nem engedhetem, hogy Hunor a közelébe menjen.

Mia elég magának való, az állandó fekete gönceivel úgy néz ki, mint egy gonosz kis tündér. Sokszor úgy érzem, hogy az is.

Ameddig engem a sárga földig lehordott az első találkozásunkkor, addig Hunort nyálcsorgatva vizslatta. Már csak ezért is behúznék egyet a pasinak, és tudom, hogy jobb lesz odafigyelni rá. Nem akarom, hogy bepróbálkozzon Miánál.

Bassza meg, lassan fél éve ilyen és ehhez hasonló gondolatok kínoznak. Fogalmam sincs, hogy mi ütött belém, amikor úgy döntöttem, hogy mégis felveszem Miát. Valami azt súgta, hogy nem azért vonzó számára, hogy bármikor felmondhat, mert megbízhatatlan lenne. Inkább tűnt kétségbeesettnek. Én pedig rögtön segíteni akartam neki, ami tőlem igencsak szokatlan. Senki életében nem szoktam hőst játszani; néha úgy érzem, hogy még a saját családtagjaim is éppen hogy csak elviselnek. Mia Collins azonban az első találkozás után rögtön a bőröm alá férkőzött, és képtelen vagyok kiverni őt a fejemből.

Szóval az egyetlen biztonságos viselkedésformához folyamodom vele szemben: olyan seggfejként viselkedem, hogy messziről elkerül, ha pedig néha a közelemben kell lennie, akkor ő is válogatott sértéseket vág a fejemhez. Nem egyszer vitáztunk már össze a kollégáink előtt, és az a pár ember, aki nem fél tőlem, mindig értetlenkedve kérdezi, hogy miért nem rúgtam még ki.

Az igazság az, hogy én sem értem ennek az okát.

A lakásomba érve Kate, a menyasszonyom siet felém. Egy pillanatra úgy tűnik, mint aki leakar támadni azért, amiért ilyen későn értem haza, de szerencsére hamar összekapja magát, és rájön, hogy milyen jellegű is a kapcsolatunk.

Nem mondunk semmit, még akkor sem, amikor odasétálok hozzá, bevezetem a konyhába, majd a pultra döntöm…

Második fejezet

Mia

Erősen markolom a paprikasprayt, miközben felfelé caplatok a lakásomhoz. Lassan fél éve már, hogy itt élek, így nem megerőltető az a hat emelet, amit meg kell tennem. Sokkal inkább zavar az, amikor a lépcsőházban találkozom a szomszédaimmal, akik a legkevésbé sem nevezhetőek bizalomgerjesztőnek. Eddig még csak egyszer kellett használnom az önvédelmi eszközöm, azóta pedig mindenki tudja, hogy nem okos döntés velem baszakodni. Mindenesetre állandóan fel vagyok készülve a támadásra.

Londonnak mindenki a szebbik oldalát ismeri, ami tele van turistával és gyönyörű látványosságokkal. Azonban, mint minden városnak, Londonnak is van egy baljós oldala, amire mindenki azt mondja, hogy sötétedés után nem tenné be oda a lábát. A legtöbben még fényes nappal sem.

Nos, én egy ilyen kerületben élek közel fél éve.

Amikor végre felérek a saját emeletemre, sóhajtva lököm be az ajtómat. Hannával, a legjobb barátnőmmel a kelleténél kicsit többet iszogattunk ma este, de amíg őt hazaszállította a sofőrjük, addig nekem két órát kellett tömeg-közlekednem a belvárosból ebbe a nyomornegyedbe. Bár felajánlották, hogy engem is hazahoznak, én élből elutasítottam a dolgot, ahogy a legtöbbször szoktam. Éppen ezért utazgattam két órán keresztül, ami alatt simán kijózanodik az ember, és rájön, milyen nyomorúságos is az élete. Legalábbis velem ez történt.

Az igazság az, hogy csak háromnegyed órára lakom a belvárostól, én azonban minden egyes nap két órát utazom oda és vissza is. Összesen tíz különböző útvonal van a fejemben elraktározva, amiknek hála kábé mindennap körbejárok a városon, viszont nagyon nehéz lenne így bárkinek is követnie. A munkahelyemen egy hamis címet adtam meg, és egyedül Hanna tudja a pontos tartózkodási helyemet, benne azonban százszázalékosan megbízom. Mielőtt belegondolnék, hogy miért is van erre az egészre szükség, inkább megrázom a fejem, és besétálok lepukkant lakásomba.

Bezárom az ajtót, majd a biztonság kedvéért szokásosan a kilincs alá támasztok egy széket is. A lakásom pici, de egy dolog határozottan megdobja – a kád a fürdőszobámban. Meleg vizet engedek, miközben a hálószobámból kihozom Jane Austen Büszkeség és balítélet című kötetét. Eléggé megvan már nyúzva, mivel több tucatszor olvastam a történetet. Az összes klasszikus közül ez a kedvencem. Általában az e-könyv olvasómon szoktam olvasni, de a napokban ismét kedvet kaptam a kedvenc regényemhez, így az újraolvasása mellett döntöttem. Ez az egy fizikai könyvem van, és egyszerűen nincs szívem megválni tőle.

Levetkőzöm, majd lassan belemártózom a tűzforró vízbe. Halkan felnyögök, annyira jólesik. Kinyitom a könyvet a szamárfülnél, amivel azt jelzem, hogy hol tartok éppen – könyvjelző híján –, és elmosolyodom, amikor látom, hogy Mr. Darcy éppen szerelmet vall Elizabeth-nek, aki azonban elutasítja a férfit.

Egyszerűen imádom ezt a nőt.

Végigolvasom a fejezetet, majd félrerakom a könyvet, és egész testemmel megmártózom a vízben. Eszembe jut, hogy hányszor gondoltam arra, miszerint Caleb az én Mr. Darcy-m. Rosszul vagyok a gondolatra, mire akaratlanul is eszembe jut az a nap, amikor az életem végleges tönkretételének az első lépcsőfokára léptem…

***

Magabiztosan sétálunk végig a campuson Audrey-val és Brianna-val az egyetem első napján. A legjobb barátnőim hangosan cseverésznek, miközben én a gondolataimba vagyok merülve. A langyos őszi levegő felborzolja rövidre nyírt hajamat, amit mosolyogva igyekszem visszaigazgatni. Sosem gondoltam volna, hogy egyszer tényleg elérkezik ez a nap, és borzasztó hálás vagyok, amiért túléltem életem első tizennyolc évét. Még mindig hihetetlen számomra, hogy soha többé nem kell visszamennem abba a házba, amit a legkevésbé sem tudok otthonomnak nevezni, ahogy azt sem, hogy soha többé nem kell azért együtt töltenem egy estét valakivel, hogy ne kelljen hazamennem az anyámhoz…

A negatív gondolataimból Audrey hangos nevetése ráz fel, én pedig mosolyogva próbálok becsatlakozni a beszélgetésbe, és nem gondolni a múltamra.

A lányokkal más-más szakra jelentkeztünk, éppen ezért a főépület előtt szét kellene válnunk, amikor meghallok egy ismerős hangot a hátam mögül:

– Mia! – kiált rám az ikertestvérem, Vincent.

Audrey és Brianna érdeklődve figyelik a felénk igyekvő idegent, én pedig rögtön átkozni kezdem magamat azért, amiért elmondtam a testvéremnek, hogy melyik egyetemre jelentkezem, így neki is esélye volt ide felvételezni. A szüleink sosem voltak együtt, és minket már akkor elválasztottak egymástól, amikor még kisbabák voltunk. Vincent maradt az apánkkal, nekem pedig sikerült megnyernem a drogos anyánkat. Hurrá! Ennyit arról, hogy nem gondolok a múltamra. Vincent és én le sem tagadhatnánk, hogy testvérek vagyunk. Mindkettőnknek sötét, szinte fekete haja van, és nagy, barna szemeink.

– Hát ez meg ki? – kérdezi Audrey, ahogy a napszemüvegét az orrára tolva nézi a még mindig felénk igyekvő Vincentet. Valamiért rossz érzés jár át, amiért a barátnőimnek be kell számolnom arról, hogy ki is ő. Egész életemben eltitkoltam előlük az életemet, mivel ők gazdag, jómódú családban nevelkedtek, most pedig itt az ideje, hogy bevalljam nekik az igazat.

– Az ikertestvérem – mondom sóhajtva, mivel már nem tudom tovább titkolni a kilétét.

Mindkét lány elkerekedett szemmel néz rám, amire minden okuk meg is van. Évek óta ismerjük egymást, és még egyszer sem említettem nekik, hogy testvérem lenne. Amikor Vincent odaér hozzánk mindkét barátnőmet bemutatom neki, és nem kerüli el a figyelmemet, hogy Audrey-val egy kicsit tovább bámulják egymást a kelleténél. Az öcsém nagy kókler, ezért a legkevésbé sem szeretném, hogy bármi köze legyen a barátnőmhöz, így jobb lesz odafigyelnem rájuk. Amióta az apánk egy évvel korábban meghalt, Vincent próbál a felszínen maradni, de úgy tűnik, hogy túl nagy nyomás nehezedett rá tizennyolc évesen, éppen ezért elveszítette a családi céget. Nekem aztán mindegy, mivel sosem tartoztam igazán a családhoz, leszámítva a vezetéknevemet, de a testvéremért igenis aggódom. Fogalmam sincs, hogy mit is művel pontosan, de állandóan bajba keveredik, és azt ismételgeti, hogy „visszaszerzi a család dicsőségét”.

Miután Vincent bemutatkozik a lányoknak, a barátnőim elindulnak az első órájukra, én pedig kettesben maradok az ikertestvéremmel. Nem elég, hogy Audrey olyan szemekkel meredt rá, Vincent is hosszan bámul utána.

– Eszedbe se jusson! – figyelmeztetem, mire ő a szívéhez emeli a kezét.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz!

Bár nem kifejezetten kedvelem a testvéremet, most mégis kuncogni kezdek. Amióta az apánk egy évvel korábban meghalt, Vincent folyamatosan tőlem kér kölcsön, bár engem sem vet fel a pénz, tekintettel arra, hogy egy gyorsétteremben dolgozom, ettől függetlenül mindig odaadom neki azt, amim van. Még csak pár éve kaptam vissza a testvéremet, és bár tényleg nem lehet megbízhatónak nevezni, mégiscsak ő az egyetlen élő rokonom az anyámon kívül, akivel nem megyek túl sokra. Néha úgy érzem, hogy muszáj segítenem Vincentnek, mivel erre való a család, nem igaz?

– Pontosan tudod, hogy miről beszélek! És mint idősebb ikertestvér, figyelmeztetlek, hogy Audrey egyáltalán nem a te súlycsoportod! Úgyhogy akár el is felejtheted.

– Most komolyan megint azzal a három perccel vágsz fel?

– Ahogy mondod!

Vincent elneveti magát, majd átkarolja a vállam. Néha szeretem elhinni, hogy olyanok vagyunk, mint egy normális testvérpár, de végül mindig kijózanít a valóság. Az anyánk egy prostituált – elnézést a szóhasználatért, de tényleg így van –, akit az apánk többször is meglátogatott annak idején. Amikor kiderült, hogy terhes tőle, ráadásul egy ikerpárral, amelynek az egyik tagja egy fiú, felajánlotta, hogy segít az anyámnak, viszont a szülés után Vincent az övé lesz. Ha jól tudom, a felesége nem tudott teherbe esni, és ezt egy jó megoldásnak látta a helyzet orvoslására.

Hát, kurvára nem volt jó.

Miután megszülettünk, Vincent az új családjához került, én pedig ott ragadtam az anyámmal. Igaz, hogy az apánk tartotta a szavát, és minden hónapban küldött egy csekket, de ezt persze az anyám drogokra költötte.

Kiráz a hideg az emléktől.

– Minden oké? – kérdezi Vincent, mire hamis mosolyt varázsolok az arcomra, majd bólintok.

Nekünk nem is lenne szabad ismernünk egymást, de Vincent pár éve, amikor a nevelőanyja meghalt, valahogyan kiderítette az igazságot, és felkeresett, azóta pedig nem tudom lerázni magamról. Eleinte próbáltam elkerülni, mivel szerény tapasztalatom alapján a férfiak megbízhatatlanok. Vegyük például az apámat – mégis mibe fájt volna neki, ha engem is magával visz? Jómódú családból származott, simán el tudtak volna látni engem is a családjával. De neki csak Vincent kellett, én pedig ott maradtam a biológiai anyánkkal, akinek a kuncsaftjai szintén hagytak némi kivetnivalót maguk után…

Ismét megrázom a fejem, csak úgy, mint korábban. Elég a nosztalgiázásból! Itt az ideje, hogy végre új, normális életet kezdjek, és ha ebbe a testvérem is bele fog tartozni, akkor meg kell próbálnom elfelejteni a múltunkat.

Végül a mi útjaink is szétválnak, és egyedül haladok tovább az első órám felé, egy jobb élet reményében.

***

Fuldokolva jövök fel a víz alól, amiben teljesen elsüllyedtem az elmúlt percekben, és egy ideig levegő után kapkodok. Bárcsak visszamehetnék, és figyelmeztethetném magamat arra, ami ezután következett!

Érzem, hogy a testemet kezdi átjárni a pánik, ezért ismét a könyvem felé nyúlok, és kétségbeesetten belelapozok, hogy eltereljem a gondolataimat. Ezúttal a végén nyitom ki, ahol Elizabeth elmondja Darcy-nak, hogy félreismerte. Hogy a modortalanság valójában egy érző embert takar.

Hatalmasat sóhajtok, és félrerakom a könyvet. Mégis miért nem történhetnek úgy a dolgok az életben, ahogy a könyvekben is? A valóságban persze sosem derül ki a mogorva főhősről, hogy valójában egy kedves, érzékeny férfi.

Ezektől a gondolatoktól hirtelen olyan dolgok ötlenek fel bennem, amik nagyon, nagyon helytelenek. Hisz’ ki más is juthatna eszembe a mogorva főhős gondolatára, ha nem Nemes Botond?

Persze nem az én sztorimban főhős, félreértés ne essék.

Kikászálódom a kádból, majd törülközőbe csavarom magam, miközben kizárom a fejemből a gondolatot, hogy mennyire vonzódom Nemes Botondhoz.

Persze szigorúan csak külsőre.

Minden mást gyűlölök benne. Ha őszinte akarok lenni, valójában még a külseje is bosszant. Miért van az, hogy a leggonoszabb emberek a legszebbek külsőre? Ha valaki figyelmeztetett volna annak idején erre az alapvető igazságra, akkor sosem kerültem volna ebbe a hatalmas kalamajkába.

Most már azonban mindegy. Az egyetlen, amit tehetek, hogy messziről elkerülöm Botondot és a fajtáját, és a távolból gyűlölöm őket.

Harmadik fejezet

Botond

Dr. Parker a velem szemközti fotelben ül, összekulcsolt kezeire támasztott állal várja, hogy végre megszólaljak.

Félórája érkeztem meg a pszichológusomhoz, és egyszerűen fogalmam sincs, hogy mit is mondhatnék. Vannak ilyen napok. Többször is előfordult már, hogy úgy gondoltam, miszerint már nincs szükségem terapeutára, de végül mindig itt kötök ki.

– Úgy gondolod, hogy nincs mondanivalód? – töri meg végre a csendet.

A kanapén fekszem. Egészen eddig a plafont bámultam, most is csak a tekintetemet fordítom felé.

– Nincs semmi újdonság – szólalok meg végül. – Kate szervezi az eljegyzési bulit, ami holnap lesz. Rohadtul semmi kedvem a kollégáim előtt „villogni”, de ez van. Kate már így is paranoiás.

– Mia miatt?

A név hallatán összeszorítom a szemem. Senki más nem tud a Mia iránti érzéseimről, csak dr. Parker.

– Többször is elmondtam már neki, hogy Miával ki nem állhatjuk egymást. Fogalmam sincs, miért aggodalmaskodik folyamatosan. Mia még csak nem is az esetem!

Dr. Parker hümmög, majd felír valamit a füzetébe. Hangosan kifújom a levegőt, majd megcsóválom a fejem. Egyszerűen utálom, amikor ezt csinálja.

Amikor megismerkedtem Miával, hosszasan ecseteltem dr. Parkernek, miszerint hatalmas hiba volt felvenni őt a céghez. Hiszen kiosztott az állásinterjún! És természetesen azóta is megteszi ezt: minden lehetőséget megragad arra, hogy az értésemre adja, mennyire elítél.

– Ha jól emlékszem, Kate amiatt fejtette ki az aggodalmát, mert ilyen erős érzelmeket táplálsz Mia iránt, miközben vele egyáltalán nincs semmilyen érzelmi kötelék köztetek.

– Így van. Ez is a megállapodás része volt. Én elveszem feleségül, neki soha többé nem kell dolgoznia, cserébe csinálunk pár gyereket. Senki nem sérül. Viszont Kate kezdi komolyabban venni a kapcsolatunkat a kelleténél.

– Azt hiszem, ez érthető. – Hitetlenkedve nézek dr. Parkerre, aki felemelt kezével jelzi, hogy még nem fejezte be. – Kate egy fiatal, csinos nő. Tele van élettel. Te pedig egy jóképű, vele egyidős férfi vagy. Együtt éltek, együtt háltok, és valószínűleg úgy gondolja, hogy előbb vagy utóbb majd megenyhülsz a megállapodásotokkal kapcsolatban.

Ezúttal én hümmögök, de nem mondok semmit. Én is pont ettől félek. Kate-tel még az egyetemen jöttünk össze, párszor lefeküdtünk egymással és egy társasághoz tartoztunk, de ennyi. Az egyetem után nem igazán tartottuk a kapcsolatot, majd anyám meghalt, apám pedig az idegösszeomlás szélére sodródott.

Akkor döntöttem úgy, hogy átveszem tőle a cég irányítását. Beletelt egy kis időbe, mire belejöttem, majd rádöbbentem, hogy egyszer én is megöregszem. Örökösre van szükségem.

Ekkor jött vissza a képbe Kate.

– Soha nem adtam neki arra okot, hogy reménykedjen. Az isten szerelmére, még csak a kezét sem szoktam megfogni!

Ez az igazság. Miután végignéztem a szüleim kapcsolatát, megfogadtam, hogy én sosem leszek szerelmes. Soha nem fogom megadni valakinek az esélyt arra, hogy teljesen tönkretegyen.

Kate megbízható. Okos. Csinos.

Tökéletes anyja lesz a gyermekeinknek. És tökéletes feleség is lesz.

– Az lehet, de az emberi szívnek nem lehet parancsolni.

Ismét elgondolkoztatnak dr. Parker szavai. Fogalmam sincs, hogyan képes Kate érzéseket táplálni irántam. Még csak különösen kedves sem vagyok vele.

Mindenesetre ezt a problémát meg kell oldanom. Emlékeztetnem kell Kate-et a megállapodásunkra, és figyelmeztetnem kell a következményeire annak, ha esetleg nem tartaná be a szabályaimat.

Soha nem fogok beleszeretni. Keményen hangzik? Valószínűleg igen, de mentségemre szóljon, soha nem hitegettem őt. Mindig is egyenes voltam a kapcsolatunkat illetően. Az, hogy ő többet lát a dolgokba, már nem az én hibám.

Nem találkoztam még olyan emberrel, akiről úgy gondoltam, hogy képes lennék beleszeretni. Na, jó, ez talán hazugság. Inkább úgy mondanám, hogy egész életemben egy olyan emberrel találkoztam, akibe érthetetlen okokból talán képes lennék beleszeretni.

De soha nem fogom megengedni, hogy idáig fajuljanak a dolgok. Soha.

Hatalmasat sóhajtok, és ismét a plafont kezdem bámulni.

Negyedik fejezet

Mia

Épp egy agyonporcukrozott fánkot nyomok be a számba, amikor megérkezik Hanna.

– Jó reggelt! – köszön mosolyogva, én pedig teli szájjal odaintek neki. Amikor végre sikerül megrágnom és lenyelnem a falatot, közlöm vele, hogy mi történt a reggel folyamán, mivel szokásához híven ma is elkésett.

– Szia! Lemaradtál a műsorról.

Összehúzott szemöldökkel néz fel rám.

– A bátyám megint alakított?

Akaratlanul is felhorkanok a kérdése hallatán.

A cég, ahol dolgozom, Hanna családjáé. Valami történt az apjukkal, ezért immár két éve Botond vezeti az egészet, amit, bár fáj beismernem, nagyon is jól csinál, viszont az emberekhez egészen egyértelműen nem ért. Minden hónapban felmond valaki csak azért, mert Botond kicsinálta idegileg. Amit senki sem ért, az az, hogy asszisztense, Ana, mégis hogy bírja elviselni már közel fél éve?! Kész rejtély.

Én vagyok az egész helyen az egyetlen, aki szembe mer szállni vele, amit sokan könnyelműségnek gondolnának, tekintettel a helyzetemre. Hisz’ Botond simán kirúghatna a szemtelenkedésem miatt, nem igaz?

Valamiért mégsem teszi, én pedig egészen egyszerűen nem bírom ki, hogy ne szóljak be neki mindig, amikor alkalmam nyílik rá. Hanna állandóan próbál jobb belátásra bírni a testvérével kapcsolatban, de a titokzatos „Botond nemhiába olyan, amilyen” megnyilvánulásaival nem megy nálam sokra. Néha pedig úgy érzem, mintha Botond egyenesen élvezné a kis szócsatáinkat.

Megrázom a fejemet, és visszatérek a jelenbe. Reggel tényleg kész cirkusz alakult ki a recepciónál, azonban most nem Botond tehet a reggeli felfordulásról, hanem a menyasszonya.

– Nem, ezúttal a Feleségek luxuskivitelben legújabb sztárja parádézott.

Hannával mindketten megvetjük Kate és Botond kapcsolatát. Bár részleteket egyikünk sem tud, legjobb barátnőm szerint eléggé felszínes a jegyességük, ami őszintén nem lep meg. Inkább azon csodálkoznék, ha Botond képes lenne érzéseket táplálni bárki iránt. Kifejezetten ijesztő lenne.

– Mit csinált már megint a jó és kedves Kate? – Halkan kuncogok a megszólítás miatt, ám mielőtt válaszolhatnék, megjelenik Lizzie, aki szintén a marketingrészlegen dolgozik velünk.

– Most beszéltem Anával; az eljegyzési buli miatt verte ki a balhét. Most volt a helyszínen, és valami nagyon nem tetszik neki a díszítéssel kapcsolatban. Szegény Ana egész nap rohangálni fog.

Összeszorítom a számat mérgemben. Utálom az ilyen embereket! Kate azt gondolja, hogy bármit megtehet, de itt az ideje, hogy valaki végre jól helyre tegye.

Felállok a székemből, és az ajtó felé veszem az irányt.

– Várj, Mia! Mire készülsz? – Hanna tágra nyílt szemekkel mered rám. Egy picit enyhül bennem a feszültség. Egyszerűen nem lehet neki nemet mondani, amikor ilyen őzikeszemekkel néz!

– Ne már, Hanna! Szerinted nem gáz, hogy azért ugráltat valakit, mert rózsa helyett tulipánt akart ősszel, és ehhez hasonlók? Hiszen Ana nem is neki dolgozik!

Hanna a szája szélét rágcsálja. Nem szereti, amikor ennyire kiakadok, nekem pedig mindig lelkiismeret-furdalásom van, amiért két tűz közé kényszerítem.

– De, persze, hogy gáz! Viszont abból semmi jó nem fog kisülni, ha te mész oda hozzá. Majd én elintézem. – Hatalmas sóhajjal megy ki az irodából, nekem pedig ismét bűntudatom támad.

Már éppen utánamennék, amikor SMS-t jelez a telefonom. Összehúzott szemöldökkel veszem elő. Csak Hanna szokott nekem írni, ő pedig egészen biztosan nem írhatott, tekintettel arra, hogy éppen a jövendőbeli sógornője agymenését igyekszik elsimítani. Kalapáló szívvel nyitom meg az üzenetet, amelyet ismeretlen számról írtak. Az üzenet mellé egy képet is csatoltak. Összeszorul a szívem.

A képen én, Vincent és a régi barátaim vannak, azon a bizonyos halloweeni bulin. Az üzenet ennyi csupán:

Hiányzom, hugi?

Hányingerem támad, de nagy nehezen sikerül kitámolyognom a mosdóba. Magamra zárom egy fülke ajtaját, lecsukom a vécé fedelét, majd ráülök. Mélyeket lélegzem, miközben eszembe jut az a bizonyos este…

***

Olajszagtól bűzölögve nyomulok át a tömegen, a szememmel a barátaimat kutatom. Késve érkeztem, tekintettel arra, hogy Bobby megint szándékosan beosztott egy olyan napra dolgozni, amit kikértem. A gyorsétteremnek, ahol dolgozom, jobban meg kellene válogatnia, hogy kit választ menedzsernek! Bobby egy seggfej, és szándékosan kitol mindenkivel, azonban nem tudunk mit csinálni vele, így csak tűrünk.

Amikor meglátom a felém integető Brianna-t, rögtön elmosolyodom, azonban ahogy közeledem, úgy kezd egyre jobban lehervadni az arcomról ez a mosoly.

Brianna mellett ugyanis éppen Vincent dugja le a nyelvét Audrey torkán. Pfuj.

– Szia… sztok – köszönök zavartan, amikor meglátom a Brianna mellett ácsorgó férfit.

Mit ne mondjak, életemben nem láttam még hozzá hasonló teremtést. Sötétszőke haja a homlokába lóg, de épp csak annyira, hogy még ellenállhatatlanabbnak tűnjön, mint amilyen, gyanítom, alapból is. Zöld szemeivel alaposan végigméri a testem, mire azonnal feszélyezve érzem magam. Tőlem ez igencsak szokatlan, mivel sok pasival volt már dolgom, de egyiktől sem jöttem még zavarba.

– Biztosan te vagy Mia, Vincent testvére – mondja mély hangján, nekem pedig kiszárad a szám. – Caleb Lewis vagyok, gondolom, hallottál már rólam.

Felém nyújtja a kezét, én pedig kelletlenül megrázom. Persze, hogy hallottam már róla, tekintettel arra, hogy ő az öcsém legjobb barátja, viszont sosem volt szimpatikus számomra, bár még nem találkoztunk. Mindenféle hülyeségbe belerángatja a testvéremet, és nekem ez egyáltalán nem tetszik. Vincent alapból is egy balhés teremtés, és nincs szüksége arra, hogy valaki tovább rontsa a helyzetét.

– Áh, hát megtaláltad a húgomat – mondja vigyorogva Vincent, amikor sikerül leválnia a barátnőmről.

– Még mindig én vagyok az idősebb – emlékeztetem a szememet forgatva, de szokásosan nem foglalkozik a korrigálásommal.

Összetereli kis csapatunkat, mert mindenáron azt akarja, hogy készüljön rólunk egy közös kép. Amikor ez megtörténik, ő és Audrey eltűnnek, én pedig elmegyek egy italért Brianna-val.

– Szóval, Caleb Lewis, mi? Nagy fogás. Úgy hallottam, isteni az ágyban – mondja vigyorogva, én pedig megvonom a vállam.

– Te is tudod, hogy senkivel nem tervezek semmi komolyat. – Az igazat megvallva, a legkevésbé sem szeretnék még egy kalandba sem bonyolódni az öcsém legjobb barátjával.

Caleb azonban egészen ellenállhatatlan külsőre, a férfiak lelke pedig egyébként sem számít nálam. Már jó pár hónapja, hogy utoljára lefeküdtem valakivel, aminek az egyetem és a munkám az oka. Talán mégiscsak érdemes lenne esélyt adnom ennek a Calebnek, hisz’ ha valakiről az a pletyka járja, hogy jó szerető, az általában úgy is van.

Brianna bólint, majd elnézést kér, mivel feltűnik az a lány, akit már pár hete kiszemelt magának, de még nem merte elhívni randizni, amit őszintén nem is csodálok. Bár Brianna is szép, de Sophia az a fajta szépség, akihez még a legbátrabbak is csak félve szólnak. Brianna megigazítja a haját, majd rám kacsint, és eltűnik. Mosolyogva nézek utána, miközben végigpillantok a tömegen. Ez eredetileg egy halloweeni buli, nekem azonban nem volt sem kedvem, sem időm egy jelmezzel vacakolni. A legtöbb diák ugyan beöltözött, de mégiscsak megnyugtat a tudat, hogy sokan viszont, hozzám hasonlóan, nem.

Én egy ideig egyedül ácsorgok, végül Caleb ismét megjelenik mellettem. A szívem hevesebben kezd verni a közelségére, amitől idegesen próbálom helyre tenni magam. Ez csak egy pasi, az istenért!

–  Szóval, Mia… valamiért úgy érzem, hogy nem vagyok a szíved csücske, még annak ellenére sem, hogy most látsz életedben először.

Nem a szavai lepnek meg, inkább az, hogy milyen magabiztosan mondja őket. A legtöbb ember felháborodik, ha valaki nem kedveli őket, Caleb meg mintha még örülne is neki. Fura.

–  Mégis mit akarsz az öcsémtől? Neki nincs pénze, te meg, gondolom, azok közé tartozol, akik a vagyon alapján válogatják meg a társaságukat.

Caleb hátrahajtott fejjel kacagni kezd, én pedig próbálok visszatartani egy mosolyt. Mi a francért kell ilyen ellenállhatatlannak lennie?

– Egy kicsit előítéletes vagy, nem gondolod? – A kérdése provokatív, miként az is, ahogy a szemével végigmustrálja a testemet. Összébb kell szorítanom a lábaimat, és elfordítanom a tekintetemet, mivel a legkevésbé sem szeretném, ha a testem elárulna.

–  Számít ez?

Caleb még egyszer végigfuttatja a tekintetét a testemen, én pedig felhúzott szemöldökkel várom, hogy mi lesz a következő lépése.

– Tetszel nekem, Mia Collins. – Ezt olyan természetesen mondja, mintha egyértelmű lenne, hogy egy olyan pasinak, mint ő, az olyan lányok jönnének be, mint én. – Nincs kedved lelépni?

Nem válaszolok, csak megfogom a kezét, és a kijárat felé kezdem húzni. A pasi egyáltalán nem szimpatikus számomra, ez azonban sosem érdekelt. A szex számomra csak egy eszköz ahhoz, hogy kielégüljek. Caleb Lewis pedig olyannak tűnik, aki érti a dolgát. Egy estébe még én sem halok bele, nem igaz?

***

Felhajtom a vécéülőke tetejét, és kiadom a pár perccel ezelőtt magamba tömött reggelimet. Miután végzek, megtörlöm a számat, visszahajtom az ülőkét, de képtelen vagyok felállni. A földön kuporogok, miközben zokogni kezdek.

Vincent rám talált. Csak idő kérdése volt. Ami azonban jobban aggaszt, az a tudat, hogy igazából nem ő keres. Vincent mindig csak egy eszköz volt, akit Caleb kénye-kedve szerint irányíthatott.

Ismét remegni kezdek.

Két választásom maradt csupán. Vagy újból menekülni kezdek, vagy segítséget kérek Hannától, és őszintén, egyikhez sincs túl sok kedvem.

A menekülés gondolatától is rosszullét kerülget. Alig bírtam elszökni Calebtől az első alkalommal is, fogalmam sincs, hogy másodjára egyáltalán sikerülne-e. Hanna valószínűleg tudna segíteni, és kétlem, hogy ne akarna.

De bele akarom én vonni őt ebbe az egészbe?

Hanna édes, és egyáltalán nem olyan, mint bárki, akit korábban ismertem. Egy pici rossz sincs egyetlen sejtjében sem, éppen ezért attól félek, hogy nem tudná elfogadni a múltamat, ami még a borzasztónál is szörnyűbb.

Behunyom a szemem, és átkarolom a lábaimat.

Gondolkozz!

Mégis mi a fenéhez kezdjek most?

Hamar rájövök a válaszra. Egészen egyértelmű, hogy nem mondhatok semmit Hannának. Még ha nem is ítélne el, talán őt is bajba keverném, azt pedig nem engedhetem.

Miután eldöntöm, hogy ismét menekülnöm kell, veszek egy mély lélegzetet, majd a csaphoz lépve megmosom az arcomat.

Össze kell szednem magam. Ez most már élet-halál kérdése.

Ötödik fejezet

Botond

Már a harmadik whiskey-t döntöm magamba, miközben még csak félórája vagyok jelen a bulin. Az én szaros eljegyzési bulimon.

Rosszallóan figyelem Kate-et, aki minden percét kiélvezi annak, hogy a figyelem középpontjában lehet. Fintorogva fordítom el a fejem. Jobban nem is különbözhetnénk. Eljátszom a gondolattal, miszerint fogom magam és hazamegyek, de természetesen nem teszem. Kate-tel megállapodtunk, és ő eddig minden elvárásomnak megfelelt. Nem követelőző, és egyelőre nem próbál romantikus kapcsolatot kialakítani kettőnk között. Ameddig ő képes tartani magát a megbeszéltekhez, addig én is ki tudok bírni egy ilyen elcseszett bulit, amit az alkalmazottaimnak szervezett, hogy az eljegyzésünkkel villoghasson.