{{epub_watermark}}

Köszönjük a vásárlásodat a Szerző és a Kiadó nevében is! Vásárlásoddal te is támogattad, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható gyerek- és ifjúsági könyvek választéka egyre szélesebb legyen. További e-könyvekért és a gyerekirodalom legszélesebb választékáért keresd fel bátran máskor is webboltunkat!

ISBN 978-615-115-028-3
ISSN 2560-2888 (Nyomtatott kiadás)

Szöveg © Vészits Andrea, 2024
Borító © Bölecz Lilla, 2024
Kiadás © Pagony Kiadó Kft., 2024
Sorozatterv: Baranyai (b) András
Felelős kiadó: Demény Eszter és Ürögdi András
Felelős szerkesztő: Kovács Eszter
Szerkesztette: Csobod Luca
Korrektor: Lehotka Gábor
Műszaki vezető: Pais Andrea
Tördelő: Zsarnóczky Renáta
Elektronikus könyv: Győri Borbála

www.pagony.hu
www.facebook.com/pagony
kiado@pagony.hu

Felhasznált betűtípusok:
PT Serif – SIL Open Font Licence

Tízéves lettem. Titokban. Anya, apa nem tudnak róla. Mázlival kettesben ünnepeltünk. Tíz gombóc fagyit vettünk, és megettük. Mázli evett többet, mert ő bár csak ötéves, de ötven kiló. A cukrászdában nem örültek. Pláne, hogy leejtettem a poharat, és összetört. És a nyelvemet is kiöltöttem. Többször. A kancsal tulaj még kiabált is. Már megmondta, hogy többet ide be ne a lábam. De akkor Mázli hanyagul kitette a fogát. Pirosak voltak a szép nagy agyarai az eperfagyitól.

Hazasétáltunk. Még csak tíz óra volt. De már nagyon meleg.

Persze a boszorkány viskójának kéménye most is füstölt. Kotyvasztja a bűzös varázslöttyét éjjel-nappal. Messze földről járnak hozzá a gonoszok. Ma reggel is jött egy. Ásványvizes palackban vitte a kotyvalékot. Teli palack volt. Biztos rengeteg gazságot lehet művelni ennyi varázslöttyel. Ez különben egy új gonosz. Még nem láttam errefelé. Fel is kell rajzolnom a gonoszságtérképre. Kalaposnak neveztem el, mert ebben a hőségben is sötét kalapot viselt.

A banya fekete macskája most is ott tanyázott a kerítésünkön. A madarainkat lesi. Rengeteg madár lakik a kertünkben. Nem is kert. Inkább dzsungel. Agáta dzsungele. Agáta én vagyok. Két okból dzsungel. Egy. Nincs, aki lenyírja a füvet. Kettő. Hazahozok mindenféle kitépett, levágott, nehéz sorsú növényt, és elültetem. Többnyire megmaradnak.

A vén szipirtyó macskája csúnyán ráfújt Mázlira. Aztán elszaladt. Biztos ő is olyan gonosz, mint a gazdája. A múlt héten elkapott egy kisrigót. Mázli meg elkapta őt. Felemelte. Addig tartotta a levegőben, míg el nem engedte a kisrigót. És csak miután én biztonságba helyeztem a madárkát egy dobozban, akkor tette le. Szép finoman. Szőrszála se görbült. Csak kicsit nyálas lett. Kicsit nagyon.

Tizenegykor megjött az ebéd. Sertéskaraj sült krumplival. Két éve nem eszem húst. A sok fagyi után nem is voltam éhes. De az ebéd jó helyre került. Két almával meg egy ásványvízzel elvittük az erdei manóknak.

Mimi és Momó egy nagy tölgyfa odvában laknak a Smaragderdő közepén. Elég messze. De a séta egészséges. És Mázlinak is kell a mozgás. Mimi és Momó sajnos nem voltak otthon. Járták a rengeteget, mert az a dolga a manóknak. Hát otthagytam a fa odvában az ételt.

Hazafelé találtam egy letörött, leveles ágat, valószínűleg seprűzanót. Esetleg gombos zanót. Meg néhány csillagos májmohát kidobva az út szélére. Elültettem a kertben.

A konyhában vacsoráztunk. Én zabkását, mert az gyorsan megvan. Mázli meg szárazat. Csirkéset és marhásat. Ő sajnos nem tud leszokni a húsról. De borjúsat vagy bárányosat nem eszik, mert a gyerek állat nem ennivaló.

Korán lefeküdtünk. A Csilicsali Csalavári Csalavért olvastam fel Mázlinak. Nagyon szereti, mert csupa állatról szól. Akkor láttam, hogy a boszorkány kertre néző szobájának ablaka nyitva. És ég bent a villany. A gazos kertre vetült a lámpa narancssárga fénye. Pedig évek óta mindig be volt zárva a piszkosfehér zsalu.

Gondoltam, ezt már csak megnézem. Esemény! Pizsamásan indultam a felderítésre, mert nem volt kedvem felöltözni. A kert végében van egy szép nagy lyuk a kerítésen. Csak a vérborbolyabokor takarja. Mázli is átfér rajta, ha kúszik. Nélküle nem is mernék átmenni a szipirtyó kertjébe.

Odalopakodtunk az ablakhoz. Elég alacsonyan van. Benéztünk. Én lábujjhegyre állva. Mázli meg feltette a mellső két mancsát az ablakpárkányra.

A kivilágított és majdnem teljesen üres szoba sarkában egy fiú állt. Keze, lába jó hosszú és vékony. Tök sápadt, barna haja kócos. Annyi idősnek látszott, mint én. Nem vett minket észre. Legalábbis nem adta semmi jelét. Hiába integettem meg krákogtam és pisszegtem. Csak bámult maga elé azzal a világoskék szemével.

– Szia! – suttogtam kétszer is, de nem válaszolt. Nem mertem hangosabban szólni hozzá, nehogy a banya meghallja. Kicsit még vártunk. Fázni kezdett a lábam, mert mezítláb voltam.

– Árvakáka békakáka békakása bábarokka büdös beléndek!

Ez jó hangosra sikeredett. Le kellett lépnünk. Villámgyorsan.

Éjjel felébredtem. Láttam, hogy odaát még mindig ég a villany. Mázli békésen horkolt.

Délelőtt szerencsére elment otthonról a vén szipirtyó. Van neki egy rém ronda, csaubarna banyatasakja. Azt húzza maga után nyikorogva. A buszhoz megy. Nem értem, miért nem ül fel inkább a seprűjére. A busz ritkán jár.

Amint eltűnt a sarkon, Mázlival szaladtunk át a kertjébe. Felhúzódzkodtam az ablakba, és behajoltam a szobába. A villany még mindig égett, bár fényes nappal volt. A fiú most is a sarokban állt. Pontosan ott, ahol előző nap hagytam. Fura, gondoltam. Le se feküdt?!

– Szia!

Semmi válasz. Egy kukk nem sok.

– Nem tudsz beszélni?

– Nem tudom… – nyögte ki végül, amikor már nem is számítottam válaszra.

– Nem tudod, hogy tudsz-e beszélni?

Kissé csodálkoztam.

– Aha…

– De hiszen beszélsz…

– Igen? Rémes. Még ez is… – motyogta szemmel láthatóan elkeseredetten.

Ezt már végképp nem értettem.

– Mi abban a rémes, hogy nem vagy kuka?!

Én például nagyon szeretek beszélni. Mondjuk, akkor is beszélek, ha nem akarok. És Mázli mindig meg is hallgat.

– Mi nem beszélünk… – nyögte ki a fiú.

Gőzöm se volt, ki lehet az a „mi”. A fiú tök egyedül volt a szobában, és épp azt beszélte, hogy nem beszél. De ezekre az ellentmondásokra nem akartam rámutatni. Nem szokták jó néven venni.

– Nem beszéltek? Hanem?

– Hajolj hátra a kertbe… – suttogta.

Hát hátrahajoltam. És még körül is néztem. Megpróbáltam hegyezni a fülem. Ugyanis kicsit tudom mozgatni. De hiába. Semmi.

– Mit kell hallani?

– Fülelj!

Teljes erőből füleltem.

– Elment az úton egy autó – osztottam meg a fülelés eredményét.

A fiú csak a fejét rázta.

– Csicseregnek a madarak – próbálkoztam.

A fiú legyintett.

– Susognak a fák…

– Na látod! – vágta rá megkönnyebbülten.

– Mit látok? – kérdeztem zavartan, amikor pont sikerült hallanom.

– Susogunk… mi susogunk…

– Ki az a mi? – most már meg kellett kérdeznem.

– Mi… a fák… – felelte komolyan.

Ledöbbentem.

– Azt akarod mondani, hogy te egy fa vagy?

Irtó nagy hülyeségnek hangzott a kérdésem. De a fiú rábólintott.

– Igen.

Hűha! Akkor most én egy fával beszélek? Ez új!

– És miféle fa vagy?

Én sok fát ismerek, tölgyet, bükköt, birset, platánt, akácot, nyárt, nyírt, szilt, ginkót, kőrist, fenyőt, égert, szomorúfüzet, ciprust, hársat, juhart, gyertyánt, berkenyét, bodzát, borókát, babért, mirtuszt, magnóliát, mandulát, mogyorót, galagonyát, kecskerágót, kányabangitát, szelídgesztenyét, vadgesztenyét, eperfát, almafát, körtefát, ecetfát, tulipánfát, tiszafát, fügefát, olajfát, bálványfát, szivarfát, magyalt, naspolyát, vackort és diót, de egyikre se hasonlított.

– Jegenyenyár… – bökte ki.

– Jegenyenyár?!?

Nyújtogattam a nyakam, hogy minél alaposabban szemügyre vegyem a fiút.

– Hát nem úgy nézel ki. Legalábbis innen…

Láttam már jó pár jegenyenyárfát. De ő tényleg nem úgy nézett ki. Teljesen embernek látszott.

– Mert elvarázsolt ez a gonosz boszorkány – felelte szomorúan a fiú. – Elvarázsolt, és most emberi alakban kell élnem. És őt szolgálnom.

Sejtettem, hogy ez a gonosz banya ilyen szörnyűségekre is képes. Szolgát varázsol magának egy fából, aki majd főzi helyette a gazlét!

– Sajnálom. Különben nem annyira rémes így emberként élni… Bár lehet, azért gondolom így, mert ezt szoktam meg…

A fiú szemmel láthatóan nem vigasztalódott meg.

– A szüleimet és a húgomat a boszorkány foglyul ejtette – folytatta, és szomorúan kimutatott a kertbe, a hátam mögé.

A réttel határos kerítéshez közel három jegenyenyárfa hajladozott a szélben. Mintha integetnének. Egy hatalmas, egy jóval alacsonyabb és egy kicsi.

– Ők a családod?

Bólintott.

– Apám, anyám és a húgom. A Herceg, a Hercegnő és Hercig – mutatta be őket.

– Agáta – mutatkoztam be én is. – Hát te?

– Jegenyenyárfi…

Jegenyenyárfi? Érdekes. Miért nem hercegfi? Elég kíváncsi voltam. De gondoltam, van neki elég baja. Nem akartam most ezt firtatni.

– Apám volt a Smaragd-rét ura, ott álltunk szabadon és együtt a szélben… – mesélte Jegenyenyárfi, és szép kövér könnycseppek gördültek végig az arcán. – De a boszorkány elszakított minket egymástól.

Jegenyenyárfi nem törölte le a könnyeit. Biztos először sírt életében, mert a fák nem sírnak, és papírzsepijük sincs. Rendesen el volt keseredve.

Törtem a fejem nagyon, hogyan segíthetnék. Jegenyenyárfit elvarázsolta a gonosz boszorkány. Mit lehet ez ellen tenni? Aztán eszembe jutott, hogy boszorkányok gyakran varázsolnak királyfiakat például békává. Tüstént kész volt a tervem.

– Bejövök és megcsókollak!

– Micsinálsz?!

Jegenyenyárfi egész emberszerűen elképedt.

– Bejövök és megcsókollak! Mit nem lehet ezen érteni? Te még sose olvastál mesét?

Ezt talán nem kellett volna kérdeznem. A fák valószínűleg nem is olvasnak. De már késő volt visszaszívni.

Felhúzódzkodtam az ablakpárkányra, és bemásztam a szobába. Mázli aggódva pislogott, mert ő nem tudott bejönni velem. Amilyen nagy, olyan ügyetlen.

Odamentem Jegenyenyárfihoz, és megcsókoltam az arcát. Nem történt semmi.

Nem értettem. Lehet, hogy rosszul csinálom? Még soha nem csókoltam meg senkit. Pontosabban, amikor kicsi voltam, biztos adtam puszit apának vagy anyának. De már nem emlékszem rá. Persze lehet, hogy már akkor is annyira el voltak foglalva, hogy nem jutott idő ilyesmire. De csak nem lehet olyan nehéz az a csók!

Puszilgattam összevissza Jegenyenyárfit, hátha újra fa lesz belőle. Nem történt semmi. Maradt ember. A csuklója körül volt egy szalag. Arra az volt írva, hogy Nyár Jakab. Szóval maradt ember Nyár Jakab néven. Ahogy a boszorkány elnevezte. Na szép!

Aztán eszembe jutott, hogy én nem vagyok királylány. Csak Agáta. Talán nem is a csókkal van a baj. Hanem velem. Velem gyakran van baj. Viszont nem szoktam könnyen feladni. Nem olyan fából faragtak. Így mondta egyszer egy lila hajú lány, aki vigyázott rám. Ahogy ez eszembe jutott, elgondolkodtam azon, lehet, hogy én is egy fa vagyok? Vagy az voltam? És milyen fa? Nehéz kérdések. Nem tudtam ezekre felelni. Kicsit ideges is lettem.

– Sülbige sünrekettye sülzanót süvöltény süvöltinfa süntök!

Jegenyenyárfi összerezzent. Jogosan. Hangos voltam nagyon. Mint mindig.

– Ez nem neked szól – magyaráztam. – Csak úgy jön. Mint ahogy a szívem ver. Csak az nem olyan hangos.

Nem éppen odaillő hasonlat. A fáknak nincs dobogó szívük. De Jegenyenyárfi valahogy megértette. Lassan bólintott.

Nekem meg újabb ötletem támadt. Már régebben kifigyeltem, hol tartja a boszorkány a varázslöttyét. Van ugyanis egy szuper látcsövem. A madarakat szoktam azzal figyelni. Meg néha a vén szipirtyót. Más látnivaló errefelé amúgy sincsen.

Óvatosan lenyomtam a kilincset. Engedett. Szerencsére nem volt zárva az ajtó. Félhomályos előszobába jutottam. Lábujjhegyen elindultam a konyha felé. Aztán kinevettem magam. Minek így óvakodni, amikor nincs otthon senki? Ilyenkor félóránként jár a busz. Ha a banya szinte rögtön fordult, akkor se érhet vissza még jó ideig.

A konyhában mindenütt mosatlan edények. Mintha az égig érnének. De legalábbis a plafonig. És hatalmas kosz. Ragadt a cipőtalpam a kőhöz, ahogy lépkedtem. Pedig biztos csak egy varázsigéjébe kerülne, hogy rend legyen. Bárcsak én ismernék ilyen varázsigét! Nem félnék használni.

A konyhából nyílt a banyakamra. A polcok roskadoztak a varázslöttyel teli befőttesüvegek alatt. Tartósított gazlé. Volt sárga, piros, barna meg fekete. Melyik legyen?

Úgy gondoltam, a fekete lötty a leggonoszabb. Inkább egy aranyos színűt választottam. Szép óvatosan megfogtam, hogy leemeljem. De a kezem másként gondolta. Vad integetésbe kezdett. Persze elejtettem az üveget. Ripityára tört a kockás kövön. A varázslötty szétfolyt.

– Boszorkányfű bolhafű békafű borzfű görényfű malacfű kappanfű fosóparéj!

Ekkor vérfagyasztó üvöltés harsant fel a hátam mögött. Majdnem frászt kaptam. Megpördültem. A boszorkány fekete macskája állt a kamra ajtajában. Égnek meredt minden szál szőre. Sárga szeme villogott. Fújt, mint a veszedelem. Azt hittem, rám veti magát, és letépi a fejem. Odakint Mázli dühösen ugatni kezdett. A mancsával püfölte a bejárati ajtót és a kilincset. Erre az a veszedelmes vadállat előbb megdermedt, aztán eliszkolt. Nemcsak gonosz, de ostoba is. Mázli nem tudott volna bejönni a bezárt ajtón.

Találomra levettem két másik löttyöt a polcról. Az üvegcserepeket kerülgetve kioldalaztam a kamrából. Egyiket se ejtettem el útközben.

Jegenyenyárfi ugyanott állt, ahol hagytam, és maga elé révedt. Úgy néztem, semmit sem hallott a lármás műsorból. Nagy nehezen kinyitottam az üvegeket. Valami fertelmes bűz csapta meg az orrom. Mindkét lötty rém büdös volt. Ahogy az is, amit összetörtem. És persze nem ismertem a hatásukat se. Ezért kicsit aggódtam. Rosszul is elsülhet.

– Figyu, lehet, hogy ezektől nem fa lesz belőled, hanem sárkány vagy meztelencsiga… esetleg madárkaki…

Meg kellett neki mondanom az igazat. Hazudni nem rendes dolog. Még fáknak se.

– Sose próbáltam még varázsolni… ez lesz az első…

– Inkább lennék madárkaki, mint ember – felelte Jegenyenyárfi. – És ígérem, ha hétfejű sárkánnyá változom, akkor se harapom majd le a fejed.