A férjem felesége
Author: Feeney, Alice
Date: 2026-09-12
Publisher: Magnólia

Alice Feeney: My Husband’s Wife

Copyright © Diggi Books Ltd, 2026

Hungarian translation © Néző László, 2026

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Alice Feeney: My Husband’s Wife

Pan, an imprint of Pan Macmillan, London, 2026

Fordította: Néző László

ISBN: 978 963 598 524 1 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítókészítő: Will Staehle

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Vas Annamária

Korrektor: Takács Zsolt, Boncz Éva

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: pszichológiai thriller

Legdrágább férjemnek, Danielnek

1
Eden

Október 30.

MINDENKI HAZUDIK, és mindenki meghal. Ebben a bizonytalan világban ez az a két dolog, amiben biztosak lehetünk. A félhomályban vagyok igazán boldog. Abban a keskeny idősávban, ami elválasztja az éjszakát a nappaltól, a nappalt az éjszakától. Szürkület. Alkonyat. Napnyugta. Ha más szavakat használunk, könnyebb úgy tenni, mintha nem ugyanarról beszélnénk. Mint például: szerelem és szívfájdalom. Nincs az az öröm, ami örökké tartana. De a fájdalom sem végleges, és az idő túl értékes ahhoz, hogy elpazaroljuk. Így hát, bár későre jár, és az ég lassan alkonyi ruhát ölt, kilépek az estébe, és elindulok futni.

A hűvös levegő arcul csap, csípi a bőrömet. Látom magam előtt a lélegzetemet, de én a hideget is legalább annyira élvezem, mint a sötétséget. Átjár a tenger illata, a távolból hallom a fáradhatatlan hullámok moraját; minél közelebb érek a parthoz, annál hangosabbá válnak. A következő hatvan perc az enyém. Ebben az egy órában nem csak feleség vagyok, nem csak anya, nem csak egy nő, aki próbálja megtalálni az utat ebben az egyre kuszább világban. A telefonommal együtt a gondjaimat is magam mögött hagyom, bár tudom, hogy minden problémám ott fog várni, amikor hazaérek.

Lefelé futok a dombon, a falu irányába, hosszú szőke copfom jobbra-balra repdes mögöttem, az edzőcipőm csattog az aszfalton. Ezekért a pillanatokért élek. Ilyenkor megint fiatalnak és szabadnak érzem magamat. Harmincas vagyok, ez még nem számít öregnek, bár a legutóbbi nagy mérföldkő, egy kerek évforduló arra ösztönzött, hogy változtassak pár dolgon. A futás csak az egyik újdonság. Hálás vagyok mindenért, ami az enyém: a férjemért, az otthonunkért, az egészségemért, a szabadságunkért – de néha akaratlanul is megfordul a fejemben, hogyan alakult volna az életem, ha fiatalabb koromban más döntéseket hozok. Az ember sokszor érkezik válaszúthoz, és előfordul, hogy zsákutcába jut. Egészen biztosan mindenkivel megesik, hogy felteszi magának a kérdést: Mi lett volna, ha? Növelem a tempót, mintha azt hinném, a gondolataimat is lehagyhatom, ha elég messzire futok. Ez mindig jól ment: mikor a világ zaja túl hangossá válik, elszaladok előle.

Nemrég költöztünk ide, ebbe a képeslapra illő, ódon, csendes kis halászfaluba. Hope Fallst egyik oldalon a cornwalli tengerpart, a másikon kietlen lápvidék határolja. Olyan ide megérkezni, mintha visszautaznál az időben, de nekem tetszik, hogy itt élhetek, ahol mindenhol körülvesz a múlt. A modern helyek általában nem bővelkednek izgalmas történetekben, ahogyan a modern emberek sem. A dombról szűk, macskaköves utcácskák futnak le a tengerpartra, szövevényes hálójukban sorházak és egyedi hangulatú kis üzletek követik egymást. Szinte minden bolt zárva van, ahogyan a kávézók és az éttermek is, ilyen ez az évnek ebben a szakában, amikor a turisták már hazamentek. A kikötőben bájos, pasztellszínűre festett házacskák sorakoznak; egykor halászok éltek itt, de a legtöbbet ma már apartmannak adják ki, így telente üresen állnak. Ez a szellemvárosba illő atmoszféra egyeseket talán zavarna, azonban én élvezem a békét és a csendet. Megnyugtat.

Futok tovább, csak a galériánál lassítok egy kicsit, de nem állok meg.

Akkor sem, amikor meglátom a nevemet a poszteren az ablakban.

EDEN FOX
helyi művész kiállítása
ma este 20:00-tól

Az első kiállításom. Egy megvalósult álom.

Egy álom, melyet már régóta dédelgetek. Túlságosan is régóta.

Ez történik az emberrel, ha valaki másnak az álmában él a sajátja helyett.

Fiatalon mentem férjhez. A feleség- és anyaszerep hosszú éveken át minden időmet felemésztette, de most, hogy a lányunk már nem él velünk, végre ráérek kicsit magammal is foglalkozni. Miután nagy nehezen sikerült elhessegetnem a bűntudatot, amiért olyan sok idő után ezúttal én vagyok az első, előhúztam a fiókból az ambícióimat. Jó érzés volt, hiszen a festés az egyetlen igazi szenvedélyem. Ahogy öregszünk, az álmaink is megfakulnak. Néha teljesen elhalványulnak, a valóság minden színt kiszív belőlük. Én azért próbálom új élettel megtölteni őket. Ma este először mutatom meg az alkotásaimat, és a férjemmel ez lesz az első találkozásunk az új szomszédainkkal is. Remélem, sikerül barátokra találnom, mert most nem sok van belőlük. Eszembe jut, mi ennek az oka, de fájdalmas belegondolni, úgyhogy inkább a légzésemre fókuszálok. Sikerül újra elkapnom a ritmust, futok tovább az aggályaim elől.

De hamarosan utolérnek.

A férjem nem igazán találja a helyét, mióta a lányunk elköltözött, mi pedig áttettük ide a székhelyünket. Nem tudom, csak az-e a baja, hogy kiürült a családi fészek, vagy valami más is nyomasztja. Én javasoltam, hogy költözzünk el a városból, de Cornwall az ő ötlete volt, pedig most is Londonban dolgozik. Harrison megtartotta a londoni lakásunkat, és előfordul, hogy ott alszik, nem jön haza hozzám. Érthető, elvégre fontos munkát végez. Az viszont fáj, hogy a hátam mögött kettesben találkozgat a lányunkkal, és azt hiszi, hogy én nem tudok róla. De hát mindig is szorosabb kapocs fűzte őket egymáshoz, noha én voltam az, aki feladta az életét, hogy gondját viselje és felnevelje. Harrisonnak erre nem volt ideje.

Majdnem teljesen besötétedik, mire leérek a festői kikötőbe, ahonnan széles panoráma nyílik az óceánra. A hullámtörő fekete gránitból épült, magas falai kétszáz éve védik a falut a víztől, és nincs kétségem, hogy akkor is itt fognak állni, amikor én már rég nem leszek. Ellenállóak. Erősek. Biztonságosak. Szeretnék jobban hasonlítani rájuk, úgyhogy megérintem a követ, hátha szerencsét hoz, pedig nem hiszek az ilyesmiben. A partszegélyen halászhajók sora ringatózik a vízen, az árnyak egyszínűre festik őket. Az éjjeli levegő mozdulatlan, hűvös és csendes. Mire ráfordulok a tengerparti ösvényre, a horizont már az utolsó fénysugarat is elnyelte, egyedül a telihold tükröződik a vízen: ahogy végigtáncol a sötét hullámok hátán, ezüstösen csillogó nyomokat hagy maga után. A végtelen, fekete éjtakarót csillagok flittere díszíti, fölém borul az egész univerzum, végtelen lehetőség és csoda. Arra gondolok, milyen aprócskák és jelentéktelenek vagyunk, mi és a sokszor megoldhatatlannak tűnő problémáink.

Fájdalmasan szégyenlős vagyok. Félelemmel tölt el a gondolat, hogy ma este, a galériában annyi idegen vesz majd körül, megrémiszt a tudat, hogy magukban mind ítéletet mondanak majd fölöttem. Igen, fölöttem, nem csak az alkotásaim fölött. Sokan élnek-halnak egy jó buliért, de én inkább a jó könyveket részesítem előnyben. Hosszú éveket töltöttem magányosan otthon, amíg gondját viseltem a lányunknak. Talán más lett volna, ha normális gyerek, de az a helyzet, hogy éjjel-nappal mellette kellett lennem. Így hát nem mozgok túl otthonosan a társaságban. Ritkán megyek el hazulról, szinte csak futni. Harrison ennek a szöges ellentéte. Mindig is az ujja köré tudott csavarni bárkit, elérte, hogy belehabarodjanak. Nálam is sikerrel járt. Én viszont sosem jöttem ki jól az emberekkel. Egész életemben úgy éreztem, hogy nem a megfelelő helyen vagyok, és valahogy nem passzolok sehová. Abban reménykedem, most, hogy ideköltöztünk, majd minden másképp lesz.

Vadonatúj kezdet, vadonatúj én.

Futok tovább, a sós tengeri széllel az arcomon és az óceán megnyugtató morajával a fülemben, felkaptatok a part menti ösvény legmeredekebb részén, a dombtetőre, ahonnan robajló vízesés hullik alá a sziklafal mentén a mélybe. Harrison és én nemrég eltöltöttünk itt egy romantikus estét, piknikeztünk, néztük a naplementét. Azt mondta, ez a mi kis helyünk. Bár a látvány lenyűgöző, és Hope Fallsnak már a nevében is ott a remény, sokan éppen itt adják fel végleg. Kicsit elszomorodom, amikor meglátom a gondosan elhelyezett plakátot, amely egy öngyilkos-segélyvonalat hirdet. Úgy néz ki, a remény nem mindig elég. Az utam kört ír le: egy darabig még a part mentén haladok, aztán olyan másfél kilométer múlva lefordulok az ösvényről. Mögöttem a tenger, előttem a lápvidék. Azért futok, hogy elmeneküljek a problémáim elől, de végül mindig ugyanoda lyukadok ki, ahonnan elindultam. Próbálom értékelni az iróniát.

A házunk épp csak a faluhatáron túl áll, magányosan, egy magas domb tetején. Szó szerint a Hope Falls fölé magasodó sziklaszirtbe épült. Eredetileg úgy hívták: „Látcső”. A név illik erre a különös épületre, amelynek hatalmas ablakai úgy bámulnak a világba, mint holmi szemek. Fehér falai szeszélyes íveket írnak le. Boldoggá tesz, hogy úgy döntöttünk, ez lesz a végső otthonunk. Rég nem öltöttem magamra ezt az érzést, örülök, hogy még passzol rám. Remélem, ez arra a vintage fekete bársonyruhára is igaz, amit ma estére kikészítettem magamnak.

A Látcső a tizenhatodik században épült, az előző tulajdonosa, egy öreg hölgy majdnem száz évig élt benne. Amikor először beléptünk az ajtón, mintha egy múzeumba érkeztünk volna, nem is különbözhetett volna jobban a modern londoni lakásunktól. Láttam Harrisonon, hogy tétovázik. A potenciális költségektől nehezen látta meg benne a potenciált. De ha nekem valami megtetszik, muszáj megkapnom. A felújítás inkább az én asztalom, a férjemnek nincs hozzá türelme. Pedig van úgy, hogy némi kis ráncfelvarrás is képes teljesen átalakítani egy házat vagy éppen egy embert, úgy, hogy utána alig lehet ráismerni.

Amint a kapuhoz érek, meglátom Harrison sportkocsiját a felhajtón, amit az életközepi válság hevében vett magának. Annyira megörülök neki, hogy hazaért Londonból a megnyitóra, futólépésben sietek végig a kerti ösvényen, olyan izgatott vagyok, hogy újra láthatom. Az évek során jócskán kijutott nekünk a nehézségből és a szívfájdalomból, de mindez már a múlté. Hope Falls új kezdet, nemcsak nekem, hanem a házasságunknak is, és remélem, hogy a férjem ma este büszke lesz a feleségére. Talán megint úgy néz majd rám, mint egykor, amikor még nem volt más, csak ő meg én. Az életem folyamatos küzdelem, a régi énem állandó harcban áll azzal, aki lenni szeretnék.

A futáshoz csak a bejárati ajtó kulcsát szoktam magammal vinni.

Bedugnám a zárba, de elsőre nem megy bele, ezért újra próbálkozom.

Most sem passzol. Nem értem, mi történt.

Olyan, mintha eltévesztettem volna a kulcsot vagy a házat, de ez lehetetlen. Ezen a csendes utcácskán, a falu fölött a miénk az egyetlen épület.

A kulcsot bámulom, aztán az ajtót. A kulcs egy karikára van fűzve, amit Harrisontól kaptam aznap, amikor átvettük a házat. Megittunk egy üveg pezsgőt a mi kis helyünkön, a vízesésnél, néztük, ahogy lemegy a nap és felkel a hold. A férjem egy gyönyörű ajándékdobozzal lepett meg. Egy ezüst kulcstartó volt benne, rajta a kulcs, a medál elején a nevem – Eden –, körülötte csillagok, a másik oldalon pedig az állt: Végtelenül szeretlek. Újból megpróbálom kinyitni a zárat, ám ezúttal sem járok sikerrel, úgyhogy fogom a róka alakú kopogtatót, és hármat zörgetek vele. Biztosan egyszerű a magyarázat. Harri mindjárt kijön, kiveszi a kezemből a kulcsot, és gond nélkül bedugja a zárba, én meg majd csak nézek rá bután. Elmosolyodom a gondolattól, azonban a mosoly hamarosan grimaszba torzul.

Nem a férjem nyit ajtót.

Hanem egy nő.

Sosem láttam még, de van benne valami ismerős.

Nagyon hasonlít rám.

– Segíthetek? – kérdezi. A hangja is megdöbbentően hasonlít az enyémhez.

Először meg sem tudok szólalni. Csak állok, és bámulok rá.

A fekete bársonyruhám van rajta, az, amit ma este akartam felvenni.

– Ki maga? – kérdezem. Csak suttogni bírok.

– A nevem Eden Fox. Itt lakom.

2
Eden

– ÉN VAGYOK EDEN FOX. Miről beszél?

A nő úgy bámulja a kulcsot a kezemben, mintha fegyvert fognék rá. Lenéz rám, szó szerint és átvitt értelemben egyaránt. Még én érezzem magam kellemetlenül a futószettem miatt… mintha nem ő viselné az én ruhámat, mintha nem ő bitorolná az én házamat. Bizonyára őrültnek vagy egyenesen veszélyesnek tart, esetleg a kettő keverékének.

Egy pillanatra átfut az agyamon: mi van, ha csakugyan ez az igazság?

De nem. Én vagyok Eden Fox, és ez az én házam.

Igaz, hogy csak pár hete költöztünk ide, de azóta alig léptem ki a Látcső ajtaján. Az előző tulajdonos majdnem száz évig lakott itt. A ház nem volt túl jó állapotban, és akkor még finoman fogalmaztam, de némi szeretettel és kemény munkával szinte bármit meg lehet javítani. A férjem vezérigazgató egy londoni vállalatnál, elég jól keres, viszont a költözés után nem sok tartalékunk maradt, szóval a munka nagy részét magam végeztem el. Én szedtem fel a szőnyegeket, én csiszoltam fel a parkettát, én festettem a falakat, amíg Harrison a városban időzött. Nehéz lenne minderről megfeledkezni, hiszen véremet és verítékemet, szívemet-lelkemet beleadtam a munkába.

Ez a ház az enyém.

– Itt valami tévedés lehet – szólal meg a nő, aki szerint a ház az övé, és aki állítja, hogy én nem én vagyok.

Igen, tényleg hasonlít rám egy kicsit.

Az én ruhámat viseli.

Még a parfümömet is feltette.

És már mozdul is, hogy rám csukja az ajtót. Megfordul velem a világ, mintha az egész egy rossz álom volna, amiből hiába próbálok felébredni. De ez a valóság. Fogalmam sincs, mi történik velem.

Beékelem a lábamat a küszöb és a csukódó ajtószárny közé. A nő lenéz a futócipőmre, majd a szája tökéletes O alakra kerekedik. A megdöbbenését látva már-már késztetést érzek, hogy bocsánatot kérjek tőle.

– Nem tudom, kicsoda maga, de ez itt az én házam – erősködöm.

– Bizonyára eltévedt. Most költöztünk ide néhány hete – magyarázza. Mintha félelem bujkálna a hangjában.

De hazudik.

Nem ő költözött ide néhány hete, hanem én.

Ezernyi gondolat száguld végig az agyamon, azonban egyik sem ad erre magyarázatot.

Talán el akarják lopni a személyazonosságomat? De hát mit nyernek ezen? Harrison jól keres, azonban a jelzálog és a lányunkkal járó költségek miatt most nem igazán dúskálunk a pénzben. Nincs semmi oka, hogy bárki ellopja a nevemet, az életemet vagy a dolgaimat. Átlagemberek vagyunk, átlagos házban éljük az átlagos életünket. Bárcsak ne hagytam volna ott a konyhapulton a telefonomat! Akkor legalább fel tudnék hívni valakit, bár fogalmam sincs, kit. Meredten nézem a nő arcát, felzaklat, hogy mennyire hasonlítunk. Még a hosszú szőke haját is ugyanúgy hordja, a sminkje is az én minimalista stílusomban készült, és egészen biztosan az én ruhám van rajta. Ezt a darabot egy aprócska londoni butikban vettem, még évekkel ezelőtt. Egyszer elszakadt egy buliban, utána én magam varrtam meg. Ez vagyok én: állom a sarat, és igyekszem mindent megjavítani magam körül.

Tényleg nagyon hasonlít rám, bár kicsit idősebb, és jobb karban van nálam. Így nézhetnék ki, ha több gondot fordítanék a megjelenésemre. Ha az elmúlt tíz évben a családom helyett magammal foglalkoztam volna.

Ekkor meglátok valamit a nő ajtót szorongató kezén, amit jól ismerek.

Az eljegyzési és a jegygyűrűmet.

Mindig otthon hagyom őket, amikor futni megyek. A sötétben nem akarom felhívni magamra a figyelmet. Inkább leveszek mindent, ami értékes, mert rettegek tőle, hogy elveszítem, amit szeretek. Félek, hogy valaki elragadja őket.

Csak bámulom a gyűrűimet, a ruhámat, az otthonomat. Próbálok leolvasni valamit a nő arcáról.

Ekkor az értetlenségem haragba, a félelmem pedig dühbe fordul át.

– Mi a frász folyik itt? – tör ki belőlem.

– Már megkértem, hogy távozzon az otthonomból – válaszolja, azzal megint megpróbálja bezárni előttem az ajtót.

– Ez nem a te otthonod, te bolond kurva! – Most már felemelem a hangomat. A nő arcára kiül a rémület. A semmibe bámul a vállam fölött, mintha valaki állna mögöttem a sötétben. Megfordulok, de nincs ott senki. Viszont újból meglátom Harrison kocsiját a felhajtón. – Hol a férjem?

– Nem tudom, ki maga, és azt sem, hogy ki a férje – feleli a nő, némileg visszanyerve az önuralmát. – De ha most nem megy el, hívom a rendőrséget.

– Helyes. Gyerünk, hívd csak őket! – válaszolom. – Ha nálam lenne a telefonom, én magam tenném meg.

És ekkor meghallok egy férfihangot, amitől elönt a megkönnyebbülés.

– Minden rendben? – kérdezi Harrison. Sietős léptekkel közeledik a folyosón a nő mögött, közben engem figyel. Még a munkahelyi öltönyét viseli, fekete Armani, fekete ing, fekete nyakkendő. Valójában tíz évvel idősebb nálam, de ő nagyon is odafigyel a külsejére, és mindig tökéletesen öltözködik, így fiatalabbnak néz ki a koránál. Egyes férfiak az idő múlásával csak vonzóbbak lesznek, és az én férjem is közéjük tartozik. Ő az én kősziklám. A szerelmem. A legjobb barátom. Akármi is ez az egész, most, hogy itt van, már nem lehet baj.

A nő válaszol hamarabb.

– Ez a nő azt állítja, hogy itt lakik – közli vele. – Fenyegetőzik, és nem hajlandó elvenni a lábát az ajtóból.

A férjem mindjárt megkérdezi tőle, hogy mégis kinek képzeli magát, és végre beenged.

De Harrison csak áll a házunk ajtajában, védelmezően átöleli a derekát annak a másik nőnek, akit még sosem láttam, és dühösen végigmér.

– Ez a mi otthonunk. Nem ismerem magát. Kérem, távozzon! – csak ennyit mond.

Aztán becsapja az ajtót az orrom előtt.

3
Eden

SOSEM AKARTAM TUDNI, mi történik a zárt ajtók mögött – egészen addig, amíg nem az én ajtómról volt szó.

Hitetlenkedve bámulom a bejáratot, aztán elkezdem verni az öklömmel.

Nincs válasz. Az ajtó csukva marad.

Kétségbeesetten próbálkozom újra a kulccsal, de persze nem illik a zárba.

Valaki lecserélte, amíg futottam?

Ez valami vicc? Hát én nem nevetek, az biztos. Ma este van az első kiállításom megnyitója, a legkevésbé sincs most időm ilyesmire, akármi is legyen ez. Le kell zuhanyoznom, át kell öltöznöm, el kell készülnöm. Be kell jutnom a házba. A saját házamba. Valaki igazán elmagyarázhatná, mi a frász folyik itt.

Rátenyerelek a csengőre, aztán felnyitom a levélbedobó nyílást, és belesek, de csak az üres folyosót látom.

Hűvös este van, és most, hogy már nem futok, úgy érzem, egészen átfagytam.

Remegek is, de nem a hidegtől.

– Nyissák ki ezt a kurva ajtót! – kiabálom.

Nem érkezik válasz.

Ez az egész kész őrület. Szükségem van a mobilomra, de azt is odabent hagytam, a pénztárcámmal meg a kocsikulcsommal együtt. Lemehetnék a faluba, csak minek? Nem ismerek itt senkit. A galéria tulajdonosával is csak e-mailben egyeztettünk, meg egyszer telefonon. Ma este találkoztunk volna először. Szerettem volna jó benyomást kelteni.

Tovább dörömbölök az ajtón, ám ezúttal sem kapok választ, úgyhogy megkerülöm a házat, és megpróbálkozom a hátsó ajtóval. Az is zárva, az ablakokkal együtt. A behúzott függönyök mögül fény szűrődik ki, de mást nem látok. Tudom, hogy ott vannak bent. Fázom, tanácstalan vagyok, és érzem, hogy egyre közelebb kerülök az összeomláshoz. Olyan ez, mint egy rossz álom, amiből sehogy sem bírok felébredni. A ma este fontos volt nekem, nekünk. Nem értem, hogy mehetett bele Harrison ebbe az elmebajba.

És ekkor rájövök, hogy sehogy. Az én férjem nem tenne ilyet. Legalábbis önként biztosan nem.

Ismét a bejárati ajtó felé indulok, azonban ekkor kocsizúgásra leszek figyelmes, mire megtorpanok. A ház a falu legmagasabb pontján áll, ennek az utcácskának még neve sincs, ritkán járnak erre autók. Vajon, ha leintem a sofőrt, segít nekem? De mit mondok neki? Mit mondhatnék, hogy ne higgye azt, teljesen elment az eszem? Tudom, mi lenne a jó megoldás: szólnom kellene a rendőrségnek. Hope Fallsban a rendőrőrs egy apró épületben kapott helyet, amely régen halászlak volt. Kétlem, hogy éjjel-nappal van ott valaki; ez a település nem éppen a bűn melegágya. Biztos vagyok benne, hogy Harrisont akarata ellenére kényszerítették rá valamiképp erre a színjátékra, ami pedig csupán egy dolgot jelenthet: az a nő veszélyes. Ha lenne nálam telefon, már tárcsáznám is a segélyhívót, de mivel nincs, úgy döntök, elfutok a rendőrségig. Nincs jobb ötletem.

Csakhogy végül erre sincs szükség.

Ekkor ugyanis megpillantom a korábban hallott zaj forrását: egy rendőrautó közeledik az emelkedőn. Az ösztöneim azt súgják, maradjak az árnyékban, és én hallgatok rájuk. Leguggolok a sötétben, onnan figyelem, ahogyan az egyenruhás rendőr a bejárati ajtóhoz lépdel. Ez a fickó túl fiatal, túl jóképű, és bizonyára még nagyon zöldfülű ehhez az ügyhöz. Úgy néz ki, mint egy gyerek a farsangi jelmezbálban. Harrison pillanatokon belül ajtót nyit neki, és folytatja a hazudozást.

– Sajnálom, hogy ki kellett hívnunk magát, de nem tudtuk, mi mást tehetnénk. Az előbb itt járt egy nő, az öklével verte az ajtónkat, és azt bizonygatta, hogy itt lakik – magyarázza a férjem a rendőrnek. – Zavarodottnak és labilisnak tűnt. Megfenyegette a feleségemet.

Én vagyok a felesége!

Sosem hittem volna, hogy a férjem képes úgy hazudni, mint a vízfolyás.

A szavai hallatán minden erő kifut a lábamból.

A fiatal rendőr bólint azzal a szép fejével, hátrasimítja hajkoronáját, aztán lefirkant valamit a jegyzetfüzetébe. Csak ezek után kérdezi meg a nevüket.

– Harrison Woolf vagyok, ő pedig a feleségem, Eden Fox.

Ez az én nevem, nem az övé!

A bennem fortyogó düh azt ordítja: menj oda, és mondj valamit! Vedd rá, hogy vallja be az igazságot! Ám a higgadtabb felem arra sarkall, hogy ne hagyjam el a rejtekhelyemet, inkább egyelőre maradjak csöndben, és próbáljam megérteni, mi folyik itt.

– Korábban még nem is látták ezt a nőt? – kérdezi a rendőr.

– Nem, soha – vágja rá Harrison. Olyan meggyőzően hazudik, hogy már-már én magam is hiszek neki. – Csak pár hete költöztünk ide a feleségemmel. Eddig azt hittük, hogy ez biztonságos környék.

– Megnyugtathatom: Hope Falls az egyik legbékésebb hely az országban. Egész Cornwallban nálunk a legkevesebb a bűncselekmény – magyarázza büszkén a kölyökképű rendőr, mintha mindez csak és kizárólag az ő érdeme volna. A jelek szerint Harrison minden egyes szavát elhiszi, igaz, nincs is oka kételkedni benne. A férjem túljárt az eszén, amin meg sem lepődöm: ez elég gyakran megesik. Ő már csak ilyen. – Beszélhetnék esetleg a feleségével? – folytatja a rendőr, mire felcsillan előttem a remény. – Jó lenne, ha mindketten személyleírást adnának a nőről.

– Sajnos a feleségemre rátört a migrén. Bevett egy gyógyszert, és lepihent. Nagyon izgatottan vártuk a ma estét, most lesz az első kiállítása. De mióta ez a bolond nő megfenyegette a saját küszöbén, nem érzi valami jól magát.

– Megértem… – bólint a rendőr.

– Szóval a személyleírás: vékonyka nő, olyan harmincas lehet, hosszú szőke haja van, lófarokba kötötte. Tiszta fekete ruhát viselt. Rövid ideig láttam csak, másra nem emlékszem.

Forog velem a világ.

Szúr a mellkasom, mintha szó szerint megszakadna a szívem.

Miért állítja a férjem, hogy nem ismer engem?

– Ne aggódjon, a végére járunk. Higgye el, itt biztonságban vannak, és teszünk róla, hogy ez így is maradjon. Holnap kezd az új vezető nyomozónk – magyarázza a rendőr.

– Akkor talán beszélhetnék vele? – veti fel Harrison. A férjem az a fajta férfi, aki mindig a legmagasabb rangú személyt követeli, mintha a többiek nem érnének fel az ő szintjéhez.

– Természetesen. De addig is, én Carter őrmester vagyok, a kártya hátoldalán megtalálja a mobilszámomat. Ha visszajönne az a nő, vagy netán eszébe jut bármi…

– Van még valami – vág a szavába Harrison. – Lehet, hogy furcsán hangzik majd, amit mondok, de a nő valóban hasonlított egy kicsit a feleségemre. Csak fiatalabb kiadásban. És a hangja… mintha őt próbálta volna utánozni.

A rendőr szemöldöke összeszalad.

– Nos, körbenézek itt kicsit. De mindenképpen szeretném megnyugtatni önt és a feleségét, hogy Hope Falls rendkívül biztonságos hely, itt éltem le az egész életemet…

Mondja a kölyökképű rendőr.

– Mindenesetre ma estére zárják be az összes ajtót-ablakot. A hallottak alapján valami személyes ügyről lehet szó.

De még mennyire…

Úgy érzem magam, mintha elnyelt volna a nyúl ürege, és egy idegen világba csöppentem volna.

Csak bámulom a férjemet, ahogyan ott áll a házunk ajtajában, meg a rendőrt, aki személyleírást készít rólam a jegyzetfüzetébe, s közben érzem, hogy a testemen és az elmémen egyaránt elhatalmasodik a pánik. Próbálok megnyugodni, lassan lélegzem, de úgy érzem, sehogy sem jut elég levegő a tüdőmbe.

Megbotlok, a lábam alatt megreccsen egy ág. Erre mindketten felém pillantanak.

Lebukok, ám a rendőr a zseblámpájáért nyúl, én pedig tudom, hogy az árnyak nem rejthetnek el túl sokáig.

Úgyhogy azt teszem, amit mindig, ha már elviselhetetlennek érzem a világ zaját: futásnak eredek.

4
Birdy

Hat hónappal korábban

SENKI NEM AKAR MÁR önmaga lenni, mindenki inkább valaki más bőrébe bújna.

Én is.

Bárcsak helyet cserélhetnék vele!

Fekszem a hideg fémágyon, nincs rajtam semmi, csak egy vékonyka kórházi hálóing. Fehér falak vesznek körbe. Egyedül vagyok. Már megint. Mint mindig. A mesterkélten barátságos nővér levetette velem a gyűrűimet, amikor megérkeztem. Az összeset. Így csak még meztelenebbnek érzem magam, és valahogy túl könnyűnek tűnnek az ujjaim. Súlytalan vagyok, elszakadtam a zajos valóságtól. Elképzelem, hogy fellebegek a plafonig, és lenézek. Nem hasonlítok önmagamra. De a másik lányra sem. Hosszú fekete hajam, ami nem mindig volt ilyen színű, szabadon omlik a vállamra, mióta kibontottam a copfból, amiben egyébként hordom. A bőröm sápadt, túl régóta nem éri elég napfény. Az egyetlen ismerős látvány a karom, a jobb vállamtól a csuklómig húzódó tetoválások sora. Egy ujjal végigkövetem a fecske körvonalait, mintha csak egy háziállatot simogatnék. Vékony ujjaim a gondosan rövidre nyírt körmökkel, a gyűrűk nélkül anyám kezére emlékeztetnek. Egy pillanatra eszembe jut: bárcsak itt volna most mellettem. Negyvenéves vagyok. Az anyám réges-régen meghalt, mégis mindennap hiányzik.

Önző ribanc.

Azzal nyugtatom magamat, hogy valójában nem is személyesen rá vágyom. Csak egy anya közelségére. A feltétlen szeretetre. Baszódjon meg, amiért magamra hagyott. Nem minden kapcsolat egyszerű, de sokszor a valójában pofonegyszerű dolgokat is túlbonyolítjuk. A szülő, az szülő, a gyerek pedig gyerek. Nem helyes, ha túlságosan feszegetjük ezeket a kereteket. A végén még széttörnek. Kevéssé tűnik logikusnak, de a hiányérzet azóta sem múlt el, noha nem veszítheted el azt, ami soha nem volt a tiéd. Az az igazság, hogy már kislány koromban sem kaptam túl sok szeretetet. Azóta eltelt egy emberöltő. Mindez egy másik életben, másik idősíkon történt, valakivel, aki talán nem is én voltam. Az ember néha önkéntelenül átszínezi az emlékeit.

Utálná a tetoválásaimat. Utálná, amivé váltam.

Sokszor eszembe jut, hogy anyám vajon gyűlölne-e, ha még élne.

Annyira szerettem őt, hogy azóta is fáj.

A falióra hangosan ketyeg, és erről eszembe jut, hogy a vizitnek egy órája el kellett volna kezdődnie. Kurvára utálom a kórházakat. Csak azért vagyok itt, mert olyan tünetekkel és tényekkel kell szembenéznem, amik akár halálos kimenetelűek is lehetnek, ha tovább várok. Ettől a gondolattól feltámad bennem a félelem, ami aztán haraggá változik. Ezt az érzelmet jól ismerem. Hosszan rostokoltam a váróteremben (milyen találó név), aztán meg besuvasztottak ebbe a fehér falú szobába. Utálom, hogy azt éreztetik velem, az ő idejük értékesebb az enyémnél. Mintha én olyan rohadtul ráérnék.

Pedig talán nálam is vészesen ketyeg az óra.

Sírhatnékom támad, de nem engedek neki.

El akarok menni innen, de nem tehetem meg.

Tudnom kell, hogy mi a bajom. Merthogy valami van, az egészen biztos.

Úgyhogy maradok. Az óra tovább ketyeg. Múlik az időm. De én csak várok.

Aztán újra megjelenik a teremben a nővér az erőltetett kedvességével, és rám mosolyog. Csinos lány, fiatal és megmagyarázhatatlanul jókedvű. Nehezen bírom elviselni. A hangja túl magas, úgy cincog, mint valami kibaszott kisegér. Próbálok erőt venni az arcizmaimon, hogy visszamosolyogjak rá, de a félelemtől alig funkcionálok, szóval nem engedelmeskednek. Nem bírom a kórházakat. Nem bírom ezt az egészet. Ellenállhatatlan késztetést érzek, hogy felkeljek, és itt hagyjam ezt az…

– Elnézést a késedelemért – cincogja.

– Ugyan, semmi gond. Bizonyára rettentő elfoglaltak.

Te kétszínű kurva.

Meglepődöm a hangomtól, annyira máshogy szól, mint odabent a fejemben. Udvarias és barátságos. De persze a legtöbben ezt gondolják rólam, és ezt várják tőlem. Mindannyian szerepet játszunk az élet színpadán, ám nem mindenki egyformán jó színész. A nővér lehelete dohányszagú. Szerintem most ért vissza egy hosszúra nyúlt cigiszünetről, és ettől csak még jobban utálom. Ölni tudnék most egy slukkért, pedig már évek óta nem dohányzom. Elővesz egy műszert, a pántját feltekeri a karomra, hogy megmérje a vérnyomásomat. Érzem, hogy ettől azonnal emelkedni kezd. Ahogy a nő ujjaival a bőrömhöz ér, összerándulok.

– Elnézést! De tudja, mit mondanak: jeges kéz, meleg szív – csiripeli.

Viszont én nem ezért rándultam össze. Nem szeretem, ha hozzám érnek. Senkitől nem viselem el.

Nem is emlékszem, mikor próbálkozott bárki ilyesmivel, és ettől a gondolattól csak még mélyebben elveszek önmagamban.

– Ne féljen, kicsit sem fog fájni! – hazudja a nővér, aztán teli szájjal rám mosolyog.

Meleg szív, na persze.

Nem mindig voltam ilyen. De a bűn az egész életemet meghatározta, és ez megváltoztatja az embert. Azt hiszem, az én szívem tényleg fagyos és kemény, talán össze is zsugorodott az utóbbi időben. Nem bízom senkiben. A saját szememmel láttam, mire képes az ember. Az egyetlen logikus döntés, hogy soha senkit nem engedek közel magamhoz. Nem sokan alkalmasak arra, amivel én foglalkozom. Nem sokan tudják végignézni azt, amit én. Vagy átélni. Sokkal biztonságosabb, ha nem érzek semmit. Úgy védekezem, hogy kikapcsolom az érzelmeimet, mint ahogy más a villanyt kattintja le. A szemem már hozzászokott a sötéthez. A munkám nem kevés álmatlan éjszakát okoz. De jól csinálom. Néha azt hiszem, ez az egyetlen, amihez értek.

– Próbáljon meg lazítani! – tanácsolja a nővér. Legszívesebben kirántanám azt a ceruzát a zsebéből, és beledöfném a szemgolyójába. Fogja már be, és haladjunk! – Az MRI ijesztőbbnek néz ki és hangzik, mint amilyen valójában – teszi hozzá, miközben különféle gombokat nyomogat azon a hatalmas gépezeten, amibe hamarosan betolnak.

Nem vagyok hozzászokva, hogy úgy beszéljenek velem, mint egy gyerekkel. Sőt, talán sosem történt még meg velem, akkor sem, amikor tényleg kicsi voltam. Anyám a halála előtt gyakran mondogatta, hogy én eleve vénnek születtem.

Vajon ez azt jelenti, hogy fiatalon halok meg?

Állj le!

A negyven fiatalnak számít?

Vagy nem?

Próbálom kiűzni a fejemből a negatív gondolatokat, kevés sikerrel. Nem tűnnek el, inkább egységbe kovácsolódnak a többivel. A félelem minden másnál gyorsabban öl, úgyhogy próbálok tudomást sem venni róla.

Miután betöltöttem a negyvenet, kaptam egy levelet a háziorvosomtól. Azt javasolta, menjek el pár rutinvizsgálatra. Bárcsak ne hallgattam volna rá! Most fogalmam sem lenne a bajaimról, és ez az egész nem történne meg. Jó, elismerem, ez nem igaz. Éreztem, hogy valami nem stimmel, de azt hittem, csak az elhúzódó gyász vált ki ilyen reakciót a testemből. A gyász a remény kaszása, és mit ér az ember remény nélkül? A vérvizsgálatokat újabbak követték. Aztán CT. Végül felhívott az orvos. Azt a beszélgetést számtalanszor újrajátszottam már a fejemben.

– Alkalmas időben hívom? – kérdezte néhány hete. Az őszinte válasz az lett volna, hogy nem, ám mivel máskor sem lett volna jobb, azt feleltem, hallgatom. – Attól tartok, aggasztó árnyékok látszanak a CT-felvételén – kezdte, aztán szünetet tartott. Nem tudtam, mit mondhatnék, úgyhogy inkább hallgattam. Rég megtanultam, hogy az egész világ tele van aggasztó árnyakkal, és szinte mindig egy másik ember veti őket. A szemem alatt is aggasztó árnyékok húzódnak az álmatlanságtól. Talán nem olyan vészes, mint elsőre… – Meg kell kezdenünk a rák feltárását – szakította félbe a gondolataimat a doktornő.

Ez nem hangzott túl jól.

– Szükség lesz még pár vizsgálatra. MRI-re, biopsziára.

Ettől sem lett jobb a helyzet.

Így aztán felkerültem a várólistára, hogy kiderüljön, mekkora is a baj valójában.

Ahogy visszagondolok az elmúlt hónapokra, az orvosi rendelőkben töltött időre, a sok aggódásra és a végtelen várakozásra, gyorsabban kezd verni a szívem. Olyan érzés, mintha valaki a mellkasomon ülne, mintha elfelejtettem volna lélegezni. Hiába keresem a kapaszkodót, arra eszmélek, hogy a kezem a kórházi hálóingem szegélyét markolja. Legszívesebben felpattannék, és kirohannék a szobából. Alig sikerül visszafogni magam.

De tudni akarom, hogy mi bajom van.

És hogy létezik-e rá gyógymód.

Mennyit kell még várnom?

– Felteszek néhány kérdést, aztán kezdhetjük is – magyarázza a nővér, mintha csak olvasna a gondolataimban. Rám néz, majd a kezében tartott csíptetős jegyzettömbre pillant. – Kérhetem újra a teljes nevét?

– Olivia Bird.

– Szép név.

– Köszönöm, bár nem én választottam.

A nővér úgy bámul rám, mintha valami rosszat mondtam volna, mire szeretném kijavítani a hibát, olyasmit felelni, amitől megkedvel. Elmesélni, hogy a barátaim Birdynek hívnak. De nem akarok hazudni. Nincsenek barátaim.

– Van bármi esélye, hogy gyermeket vár? – kérdezi.

Legfeljebb szeplőtelen fogantatással.

– Nincs.

– Jól értem, hogy nem kért nyugtatót, igaz?

Bólintok.

– Szeretném megismételni, hogy ha esetleg a gép belsejében meggondolja magát, ami egyébként gyakran előfordul, akkor utólag is kérhet nyugtatót. De ebben az esetben nem engedhetjük haza egyedül, hívnia kell valakit, aki önnel marad, és huszonnégy órán át felügyeli.

– Megleszek. Köszönöm.

Nagyon is szeretnék nyugtatót, csak nincs olyan, akit megkérhetnék, hogy vigyen haza, és maradjon velem. Azt se tudja senki, hogy itt vagyok. Robogóval jöttem, odakint parkol.

– Rendicsek. Ezzel is megvolnánk. Készen áll? – kérdezi a nővér. Megérinti a vállamat. Tudom, hogy csak kedvességből, mégis újból összerezzenek. – Feküdjön a hátára, és próbáljon lazítani. Gondoljon arra, hogy ma szabadnapos! Mivel foglalkozik?

Kurvára semmi közöd hozzá.

– Főleg adminisztrálok – felelem. Van is benne némi igazság.

A lány kellően unalmasnak találja a választ. Ez volt a cél. Soha nem árulom el, hogy miből élek. A nyilvánvaló okokat leszámítva igazából fogalmam sincs, miért. Gondolom, az emberek máshogy néznének rám, ha tudnák. Nekem pedig úgy jó, ha inkább észre sem vesznek.

– Még egyszer meg kell kérdeznem: levette az összes ékszerét? – tudakolja a nővér, mielőtt megnyomja a gombot, amitől becsúszok a hatalmas mágnes belsejébe. Bólintok, de nem hisz nekem, gyors pillantást vet a kezemre, hogy megnézze, nem felejtettem-e esetleg magamon a jegygyűrűmet. Feleslegesen fárad. Az az egyetlen ujjam, amire sosem húzok gyűrűt. – Most kimegyek a szobából, de a gép belsejében rádió és kamera is van, úgyhogy végig látni fogom, és beszélni is tudunk.

Pedig azt hittem, ennél már nem lehet rosszabb.

Vajon hányszor mondta már végig a szövegét, hány beteggel volt ma dolga? És emlékszik bármire belőlük, miután leteszi a munkát? Azok az emberek a legrosszabbak, akik eljátsszák, hogy számítasz nekik valamit. Ő is olyan, mintha egy szövegkönyvet olvasna fel, legalább ezredszerre.

– Kicsit kuckós lesz odabent – magyarázza a lány, ám én nem látok semmi ehhez hasonlót a helyzetben. – És elég hangos, úgyhogy ha megengedi, be is tenném ezt a füldugót.

– Köszönöm.

Baszódj meg, az összes cimboráddal együtt.

A nővér megnyom egy gombot, és a fémágy, amin fekszem, elindul hátrafelé. Az MRI-gép elnyeli a fejemet, aztán az egész testemet. Igaza volt a lánynak, tényleg elég hangos. Lecsupaszított ujjaim megint ökölbe szorulnak, visszatartom a lélegzetemet, amíg a berendezés végigpásztázza a testemet.

– Nagyon jól csinálja, Olivia! – szólal meg a hang a távbeszélőből. – Minden rendben odabent?

Nem.

– Igen – hazudom.

– Akkor jó. Már csak húsz perc, és vége.

A mágnesek szélsebesen, fülsiketítő csattogással forognak körülöttem. Túl kicsi a hely, úgy érzem magam, mint egy koporsóban, úgyhogy inkább nem is nyitom ki a szememet. Odaképzelem magam a tengerpartra, arra a helyre, ahol gyerekként olyan boldog voltam: egy Hope Falls nevű falucskába. Próbálom elhitetni magammal, hogy valójában a sziklákon megtörő hullámok robaját hallom abban a kedves kis kikötőben – nem egy ember alkotta gép zaját, amely hamarosan ítéletet mond a sorsomról, a jövőmről.

A vizsgálat után egy másik váróterembe vezetnek. Úgy tűnik, jócskán akad belőlük a kórházban. A többieket bámulom, azon tűnődöm, vajon ők miért vannak itt, mi a bajuk – mintha ránézésre fel lehetne ismerni a súlyos betegeket. Pedig nem lehet, én már csak tudom. Vajon mit látnak, amikor rám néznek? Azóta rafinált kontyot formáztam hosszú fekete hajamból, feltettem a divatos szemüvegemet, tweedzakót, szűk farmert és fényesre suvickolt, fűzős bőr félcipőt viselek. Felhúztam a gyűrűimet, az arcomra pedig udvarias mosolyt erőltettem. A ruhásszekrény előtt állva mindennap döntenünk kell, hogy aznap milyen maskarát öltünk magunkra. Ez itt az én páncélom, ami nélkül sebezhetőnek érzem magam. A tetoválásaim nem látszanak, a fecskét kivéve. Újra önmagam vagyok. Még ha nem is érzem így igazán.

Engem szólítanak, az orvos bekísér a szobájába. Hellyel kínál, leülök. Ő is letelepszik az asztala mögé, és már azelőtt le tudom olvasni a diagnózist az arcáról, hogy megszólalna. De a mondandója így is sokkhatásként ér. Tehát azok az árnyékok nemcsak aggasztónak tűnnek, hanem nagyon is azok.

– Sajnos több daganatot is találtunk a testében – magyarázza. A szoba összeszűkül körülöttem, egy csapásra hidegebbnek és sötétebbnek érződik. A fejemben újra megszólal a hullámok zaja, olyan hangosan, hogy elnyomja a doktornő mondandójának jó részét. Látom, hogy mozog a szája, de nem hallok egy szót sem. Képtelen vagyok odafigyelni. A tenger hazahív, és most egyedül ez számít.

– Mennyi időm van? – szakítom félbe. Hirtelen csend ereszkedik közénk, mintha a szoba maga is visszatartaná a lélegzetét.

– Nehéz megmondani.

– De mégis, mit gondol?

A nő arcára kiül az együttérzés.

– Nem sok.

Olyan, mintha valaki egyetlen mozdulattal letörölt volna mindent az életem vásznáról. Az előbb még világosan kirajzolódó kép egy szempillantás alatt eltűnt. Az orvos sorolni kezdi a lehetőségeimet, bár szerintem egyiket sem igazán lehetne annak nevezni. Úgy beszél a döntéseimről, mintha lenne bármi jelentőségük. Aztán biztosít róla, hogy nagyon sajnálja – de én azt sem értem, mit és miért. Nem sírom el magam.

Szarok rá.

Mindannyiukra.

És szarok az életemre is. Az első perctől kezdve el volt baszva.

Fogalmam sincs, mennyi időm van hátra, viszont azt nem akarom önsajnálattal tölteni.

Az ember néha pocsék leosztást kap. De azzal is nyerésre kell játszani.

Pár dolgot még el kell intéznem, mielőtt túl késő.

5
Eden

Október 30.

A REJTEKHELYEMEN VÁROM, hogy a rendőr végre elmenjen, közben próbálom megérteni, mi történik velem. Ezalatt végig az ajtót figyelem, a házat, amiről azt hittem, hogy itt igazi otthonra lelünk. Az előbb felpattantam, hogy elfussak, de csak magamra vontam a figyelmet, úgyhogy visszabújtam az árnyak közé. Meg sem moccantam, a lélegzetemet is visszatartottam. Ha menekülni kezdesz valami elől, megesik, hogy csak még elszántabban lohol a sarkadban. Hope Falls eddig maga volt a beteljesült álom – most viszont kétségbeesetten szeretnék felébredni.

Miért tesz úgy a férjem, mintha nem ismerne?

Ki az a nő a házamban, aki a nevemet bitorolja?

Miért csinálják ezt velem?

Koromsötét van, metszően hideg szél fúj. Mivel hosszú ideje egy helyben kucorgok, elgémberedtek a tagjaim. A fagyos levegő csípi a bőrömet, vacog a fogam, egész testemben remegek, mégsem mozdulok. Figyelek. Várok. Fogalmam sincs, mi mást tehetnék. Ha nálam lenne a mobilom, legalább felhívhatnék valakit, de ott hagytam a konyhapulton, mint mindig, amikor futni megyek. Nincs telefonom, nincs pénzem, nincsenek irataim. Minden tulajdonom odabent van a házban. Gondolkodnom kell, de közben annyira fázom, hogy az már szó szerint fizikai fájdalmat okoz. Kit hívhatnék fel? És mit mondanék neki? Sosem ment nekem jól a barátkozás; nem feltétlen igaz, hogy aki keres, az talál is. A férjemnek vannak barátai Londonban, főleg munkatársak, azonban velük sincs sok közös témánk. Amikor Harri nagy ritkán elrángat magával valami összejövetelre, kedvesen mosolygok rájuk – de ők a férjem ismerősei, nem az enyémek. Én csak a feleség vagyok.

Ekkor nyílik a Látcső ajtaja, és meglátom őket.

Először Harrisont, aztán a nőt. Döbbenten, zavarodottan figyelem, ahogy odalépnek a Porschéhoz. A férjem előzékenyen kinyitja az ajtót – nekem bezzeg sosem szokta –, aztán bekászálódik a volán mögé, és beindítja a motort. Gőzöm sincs, mit tehetnék. Felmerül bennem, hogy a kocsi elé ugrok, de végül arra jutok, túl színpadias lenne. Mire felocsúdom, már el is hajtottak.

Hova mennek?

Megint futásnak eredek, a távolodó kocsi nyomában, de persze hamar lemaradok.

Elindulok a falu felé vezető úton, arra, amerről jöttem, és közben próbálom összeszedni a gondolataimat, megérteni valamit, amire nincs épeszű magyarázat. A kikötőbe érve megállok, hogy kifújjam magam. Összegörnyedek a kimerültségtől és a félelemtől, magam köré fonom a karjaimat, hátha attól kicsit megnyugszom és felmelegszem. Hányinger tör rám. A csendes, fekete víz visszatükrözi az eget. Hope Falls kísértetiesen néma ma este. Körülnézek, de minden zárva. A bárok és az éttermek csak akkor nyitnak ki, amikor visszatérnek a turisták. Még a helyi pub, a Zsiványtanya is mintha mindig üresen állna. Senkit nem ismerek a faluban, a galéria tulajdonosával is csak telefonon beszéltem. De talán ő hajlandó lesz segíteni. Elindulok az épület felé. Nincs egyéb ötletem, hová máshová mehetnék.

Már messziről látni, hogy a galéria tömve van. A nyitott ajtón és ablakokon át beszélgetés zaja, kacagás foszlányai szűrődnek ki a macskaköves utcára. Dühös vagyok, amiért a mai este nem a terveim szerint alakult. Ez a kiállítás rengeteget jelentett nekem. Azon gondolkodom, valamiképp menthető-e a helyzet – de hogyan is tudnám elmagyarázni a történteket, vagy hogy miért nézek ki így? Azt hinnék, totál megbolondultam. Nem éppen futócuccban akartam bemutatkozni a nagyközönség előtt. De talán van rá mód, hogy megtartsuk a kiállítást. Megkeresem a tulajdonost, elmagyarázom, hogy amikor elmentem futni, valahogy kizártam magam a házból. Végül is ez nem áll távol a valóságtól.

A galériából kiömlő élénk társasági zaj hirtelen elhallgat, épp, mielőtt átlépném a küszöböt. Óriási a tömeg, még a csillárokon is lógnak. Senkit sem ismerek, sokkal többen eljöttek, mint amire számítottam. Megállok odakint, a macskakövön, kifújom magam, igyekszem lassan, nyugodtan lélegezni. Aggódtam a ma este miatt, és úgy tűnik, igazam volt, csak nem úgy, ahogy gondoltam. Egy üvegpohár csilingelése jelzi, hogy beszéd következik, és ahogy benézek az ablakon, látom, hogy valaki csakugyan szólásra emelkedik.

Méghozzá az a nő.

A nő, aki korábban a házam ajtajában fogadott, a galéria közepén áll, az én fekete bársonyruhámban. Az erős lámpafényben alaposan meg tudom vizsgálni. Negyven fölöttinek tippelném, egy bő tízessel idősebb nálam, és láthatóan jóval magabiztosabb. Hosszú szőke haja tökéletes, laza hullámokban omlik a vállára, keretbe foglalva az arcát. A száján olyan merész vörös rúzs, amit én sose mernék feltenni. Egyik kezében egy pohár pezsgő, a másikkal a férjem kezét fogja. Minden szem rá szegeződik. Az enyém is.

– Nem is szaporítanám a szót: nagy örömömre szolgál, hogy ma este bemutathatom önöknek a bájos és rendkívül tehetséges Eden Foxot – kezd bele egy másik nő, akit szintén nem ismerek. Rólam beszél, de rá néz, ahogy mindenki. Olyan, mintha gyomorszájon vágtak volna. És akkor megszólal ő.

– Amikor Harrisonnal rátaláltunk Hope Fallsra, éreztem, hogy különleges fejezet nyílik a családunk életében. Hálásan köszönöm, hogy ilyen meleg fogadtatásban részesültünk az elmúlt hetekben, és persze, hogy megrendezhettem az első kiállításomat. A képeimet nézve látni fogják, hogy megszállottan rajongok a tengerért. Hálás köszönet a Saltwater galériának, mindannyiuknak, akik ma este eljöttek, és végül, de természetesen nem utolsósorban az én Harrimnek, hiszen ő bátorított, hogy kezdjek el újra festeni, és mert ő a legjobb férj a világon. Köszönöm mindenkinek. Remélem, jól fogják érezni magukat. És bátran vásároljanak a képeimből!

Mi a…

A zsúfolt galérián hirtelen taps és kacagás söpör végig. Úgy érzem, rajtam nevetnek. Hisz ez az egész csak valami vicc lehet.

Harrison büszkén mosolyog a nőre. Nem értem, mi folyik itt.

Ez az én estém. Az én képeim. Az én kiállításom.

Nem fogom hagyni, hogy ez a nő ellopja a műveimet, a férjemet, az életemet.

Nem hagyom, hogy elvegye, ami az enyém. Befurakodom a tapsoló tömegbe. Oda kell jutnom Harrisonhoz és a nőhöz. Kérdőre kell vonnom őket, hogy mi ez az egész. Ám ekkor valaki megragadja a karomat. Nem vagyok hozzászokva az efféle bánásmódhoz, úgyhogy meglepetten nézek fel. A rendőr az, akit korábban a háznál láttam. Mosolyog, de csöppet sem szívélyes az arca.

– Szerintem jobb, ha most velem jön.

6
Birdy

Hat hónappal korábban

SZINTE ÖNKÍVÜLETI ÁLLAPOTBAN LÉPEK ki a kórházból. Nehezen tudom feldolgozni, amit az orvostól hallottam. A halál az élet velejárója, mégis sokakat meg tud lepni. Ahogy engem is. A diagnózis nem tűnik valóságosnak, talán mert nem akarom, hogy az legyen. London mindig hangos, de most hirtelen kibírhatatlannak érzem a zsivaját. Túl sok a zaj, túl sok az ember, ráadásul mind úgy viselkednek, mintha nem épp most ért volna véget a világ. Magamba zárkózom, robotpilótára kapcsolok, felhúzom a sisakot, és beindítom a piros Vespámat. Ilyen állapotban talán nem kellene robogóra ülnöm, de szerencsére nem megyek messzire. Minden erőmmel az útra összpontosítok, a forgalomra, a turistákra, az emberekre. Az idő elnyúlik, aztán összezsugorodik, leírhatatlan formát ölt. Szédítő érzés, mintha alig néhány másodperce indultam volna el, de máris befordulok a Cecil Courtra, ebbe a kis sikátorba a Sohóban, ahol lakom. Több mint tíz éve az otthonom, és most ez az egyetlen hely, ahová vágyom.