Claudia és Nadja Beinert

Marilyn

Monroe

és Hollywood csillagai

Kossuth Kiadó

Tartalom

PROLÓGUS

I. RÉSZ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

II. RÉSZ

10

11

12

13

14

15

16

17

18

III. RÉSZ

19

20

21

22

23

24

25

IV. RÉSZ

26

27

28

29

30

31

Epilógus

Források

Impresszum

„Az igazság az, hogy én soha senkit nem csaptam be.

Hagytam, hogy az emberek becsapják magukat.

Ők nem vették soha a fáradságot, hogy kiderítsék, ki és mi vagyok.”

Marilyn Monroe

PROLÓGUS

1934. augusztus

Norma a Hollywood Boulevard-on állt, és lenyűgözve nézte a Grauman filmszínházat. A templomszerű épület bejáratát egy égbe nyúló pagoda alkotta, amelynek a tetejét félelmetes sárkányok tartották. Maga az épület mesebelinek tűnt, egyszerre volt elbűvölően szép és ijesztő. Norma életének eddigi nyolc évében még soha semmit nem látott, ami lenyűgözőbb lett volna, mint ez a mozi. Vívódott, vajon szabad-e közelebb mennie hozzá. Az emlékezetében a korábbi nevelőanyja hangja olyan tisztán szólt, mintha Ida Bolender itt állna közvetlenül mellette: „Amikor eljön a világvége, és te éppen moziban ülsz, tudod, mi történik majd akkor? – kérdezte Ida remegő hangon. – Elégsz az összes rossz emberrel együtt. Az embernek nem moziba kell járnia, hanem templomba! Csak ott van Isten oltalmában.”

Már egy év telt el azóta, hogy az egykori nevelőszülei elküldték Normát, mert túl sok gondot okozott nekik. Most szorosan megfogta a kísérője kezét, és a biztonság kedvéért elmormolt egy imát. Grace ezen a forró nyári napon meghívta moziba, és azt mondta, hogy fontos dologról akar beszélni vele. Ha a felnőttek ezt mondták, az többnyire rosszat jelentett: büntetésből kirótt feladatot, vagy még rosszabbat: annak a fenyegetésnek a beváltását, hogy vissza kell mennie az árvaházba.

Norma félénken felnézett Grace McKeere, aki az ő vér szerinti anyja barátnője volt, egy mindig jókedvű nő. Grace-nek nem voltak saját gyerekei, és Norma most átmenetileg lakott nála, amíg megint találnak számára nevelőszülőket. Az emberek többnyire csecsemőket vagy kisgyerekeket vesznek magukhoz. Minél fiatalabb a nevelt gyermek, annál többet fizet az állam – gondolta Norma összerezzenve, és csak nehezen sikerült visszatartania a könnyeit. Grace megszorította a kezét, és kedvesen elmosolyodott.

– Mielőtt komolyan elbeszélgetnénk egymással, végre egyszer belülről is látnod kell egy mozit. Ebben az országban, ahol több mozi van, mint templom, ez a kultúránk része – mondta, és a fehér legyezőjét előbb a saját arca előtt lengette meg, aztán Norma előtt is. – Az élet szórakoztató és vidám is lehet, nem mindig csak komor.

Ez hihetetlenül hangzott, de Norma félénken viszonozta a mosolyt. Grace, amióta nála lakott, sok időt szánt rá, és megmutatta neki Los Angelest. És mindig nagyon csinos volt. Ma vidám, fehér pöttyös világoskék ruhát viselt, amely még a bokáját is látni engedte. A platinaszőke haját hullámokba bodorította. Így egyáltalán nem a kis Consolidated Filmstúdió vágójának tűnt, aki egy egyszerű, kétszobás lakásban él. Sokkal inkább filmsztárokra hasonlított, akikről Norma azokban a színes magazinokban látott fényképeket, amelyeket szívesen lapozgatott. Grace-t mindenki kedveli, és soha nem néznének át rajta, pedig alacsony és törékeny. Amikor Normával volt, elfeledkezett szomorú múltjáról, és soha nem háborgott, amikor Norma volt szomorú hanem kedvesen vigasztalta. Egyébként is sokszor kimutatta, hogy szereti őt: oltalmazón a karjába zárta és összebújt vele. Norma még soha senkivel nem töltött olyan gondtalan órákat, mint Grace-szel.

– Gyere, drágaságom! – mondta Grace, és Norma kezét fogva átvágott a Hollywood Boulevard-on, amelyet a pálmafák rövid árnyékai mintha bordűrökkel díszítették volna.

A kaliforniai délutáni napsütésben úgy sistergett az útburkolat, mint egy reggelire készített omlett. Los Angeles már hetek óta szárazsággal küzdött. Norma szorosan fogta Grace kezét, miközben a Grauman felé tartottak. Minden lépésnél attól tartott, hogy a túlságosan vékony talpú mexikói szandáljával beleragad az úttest aszfaltjába. Grace viszont ringó csípővel szinte lebegett mellette a magassarkújában.

– Ma megismerheted Jean Harlow-t – mondta.

Norma nem tudta, ki az, ez azonban ígéretnek hangzott.

– Örülök, hogy megismerhetem Jean Harlow-t, Grace néni – válaszolta, bár szívesen megtudta volna már most, hogy kiről kell később majd beszélniük.

Azonban nem kérdezte meg, mert félt, hogy túl kíváncsinak tűnne. A lelki szemei előtt egyszeriben megjelent a hollywoodi El Centro sugárúton található árvaház képe.

– Jean a legszebb és a legtehetségesebb színésznő, akit Hollywood valaha is látott – áradozott Grace. – Kedvelni fogod. Új filmjének A Missouri-beli lány a címe.

Norma éppen megtette az első lépést a járdán, amikor Grace a legyezőjével az előttük fekvő betonlapokra mutatott.

– Ezek itt a hollywoodi ikonok kéz- és lábnyomatait örökítik meg.

– Mi az az ikon? – kérdezte Norma, és óvatosan leguggolt, hogy ne piszkolja össze az egyetlen vasárnapi ruháját.

– Az ikon egy nagyon sikeres ember. Színész, énekes vagy táncos, akinek a művészetét nemzedékeken át sokan csodálják – mondta Grace. – Ez itt például Norma Talmadge kéz- és láblenyomata. Róla kaptad a neved, mert édesanyád nagyon csodálta a szépségéért.

Az édesanyám? Norma összeszorította a száját. Attól a nőtől neki csak egy fényképe maradt. Az apját ábrázolta, egy mosolygó férfit olyan keskeny bajuszkával, mintha ceruzával húzták volna az ajka fölé.

Norma a mutatóujjával óvatosan utánarajzolta a betonba öntött két kézlenyomat közül a bal oldalit, és még a kis kezét is bele merte dugni.

– Ikon – dünnyögte áhítatosan maga elé.

– Lassanként majd belenősz – mondta Grace, és Normára mosolygott.

Aztán a jegypénztárhoz lépett, és megvette a mozijegyeket. Norma egy pillanatig habozott, de végül elvette a jegyét. Ha ma valóban eljön a világvége, ő egy moziban fog elégni, ahonnan a következő templomot még csak látni sem lehet. De legalább Grace-szel van együtt.

A szívverése felgyorsult, amikor beléptek a Grauman épületébe. Tátva maradt a szája, miközben a tekintete bejárta a kazettás mennyezetet, a falakon függő és a padlón fekvő értékes szőnyegeket. Micsoda színes, csillogó világ! A pompázatos mozi a mesekönyve egyik palotájára emlékeztette Normát, amelyből Bolenderék nem voltak hajlandók felolvasni neki, mert náluk mindig elsőbbséget élvezett a Biblia. Itt, amerre csak nézett, Norma mindenhol vörös, bronz- és aranyszíneket látott: arany szálakkal átszőtt függönyöket olyan nagy zsinórokkal, mint a plüssállatok, mosdókagylónak tűnő bronzvályúkat, ajtókat művészi díszítésekkel és veretekkel, amelyek túl súlyosnak tűntek ahhoz, hogy nyomtatottnak lehessen hinni őket. Norma álmában sem gondolta volna, hogy a világ ilyen színes, pompás és csillogó is lehet. A biztonság kedvéért a mellkasára tette a kezét, hogy ha a lelkesedéstől szaporán verő szíve kiugrana a helyéről, majd elkapja.

– Hollywood a kísértések fővárosa – mondta Grace, és olyan magabiztosan lépdelt tovább, mintha a saját nappalijában lenne.

Norma pattogatott kukorica és olvasztott vaj illatától körüllengve, Grace kezét fogva lépett be a moziterembe. A jegyszedő megmutatta a helyüket az ötödik sorban. A teremben, amely semmivel sem volt kevésbé pompázatos, mint az előcsarnok, Grace iskolájából az összes gyerek kétszer is elfért volna, és még a pünkösdista templomban sem volt ilyen kellemesen hűvös. Itt is mindent vörös és aranyszínek díszítettek. A padlót borító bolyhos szőnyegen Normának olyan érzése volt, hogy lebeg. Úgy képzelte, hogy hasonló út vezethet az édenkertbe.

Grace a legyezőjét lengetve körbenézett, mintha ismerőst keresne a nézőtéren, ahol csak kevesen ültek. Grace és a barátai nagyon gazdagok lehetnek, ha van tizenöt centjük mozijegyre manapság, amikor sok munkanélküli áll sorban kenyérért és kukoricakásáért – gondolta Norma, miközben leült Grace mellé. A teremben ő volt az egyetlen gyerek, és belesüppedt a sötétvörös, párnázott bársonyszékbe. A tekintetét a mennyezet díszítésére szegezte, amely hatalmas sugárkoszorúra hasonlított, és csoda szép festmények vették körül.

Amikor gongszó jelezte az előadás kezdetét, Norma izgatottan visszatartotta a lélegzetét, és legközelebb csak akkor vett levegőt, amikor Jean Harlow megjelent a vásznon. A Missouri-beli lány a szegény sorból származó Eadiről szólt, aki vagyonos férjet keresve különféle galibákat okoz, és még lopással is meggyanúsítják. Vicces film volt, bár a gazdag Mr. Paige, Eadie egyik férjjelöltje nem beszélt tisztán, és Norma nem tudott minden párbeszédet követni.

Többször is oldalra lesett, hogy lássa, Grace még ott ül mellette. Közben észrevette, hogy Grace is oda-odapillantott rá, de Norma figyelmét többnyire a vásznon nagynak tűnő Eadie kötötte le. Ugyanolyan platinaszőke haja volt, mint Grace-nek, és a testre simuló, fehér ruhájával olyan természetfelettien szépnek tűnt, mint egy istennő.

A stáblista megjelenésekor Grace és Norma lelkesen tapsolni kezdett. Szóval ilyen egy ikon. Az én tökéletes ellentétem – hasított a felismerés Normába. Egy ikont biztosan mindenki magához venne. Ikonok nem végzik árvaházban. Nagyon jó lehet, ha valakit nem dobálnak az egyik nevelőcsaládtól a másikig, nem gyötrik rémálmok az árvaházról, és éjszaka nem ébred fel rendszeresen verejtékben úszva. Jean Harlow-t biztosan mindenki szereti, igazi családja és sok barátja van, és persze soha nem csúfolják.

A film nagyon szép volt, a hangulatából valami még ott maradt a levegőben, és Norma nem akart egyből kimenni a moziból. A cselekmény annyira magával ragadta, mintha Eadie valóban létezne. Együtt nevetett és együtt szenvedett vele. A bizalmasának érezte magát. Vajon lejátszanák újra a filmet, ha ők ketten egyszerűen ülve maradnának?

Grace azonban sajnos felkelt a székéről, és kivezette Normát a moziteremből. Ő nagyon igyekezett, hogy kevésbé esetlenül járjon. Néhány lépést még lábujjhegyen is tett meg, és azt képzelte, hogy Grace magas sarkú cipőjét viseli.

– Jean Harlow rendkívül tehetséges színésznő – áradozott Grace, miközben a retiküljét a hóna alá szorítva átment az előcsarnokon. – A játéka egyszerre megnyerő és vicces.

– Gyönyörű nő – lehelte Norma, és már rendesen járt, de a lábujjai még mindig fájtak.

Grace bólintott.

– Jean tökéletes – mondta. A következő pillanatban lendületes mozdulattal Norma elé lépett. Centiről centire szemügyre vette az arcát, ahogy már a filmvetítés közben is megnézte magának. – Te is tökéletes vagy, drágám. Édes kislány, akinek nagy szíve van – tette hozzá, és megbökte Norma orra hegyét.

Norma hitetlenkedőn lesütötte a szemét. Ha tökéletes, akkor miért nincs családja? Miért nem kellett a szülőanyjának, és miért szabadultak meg tőle aztán Bolenderék is?

A mozi előtt Grace újra megfogta a kislány kezét.

– Beszélni szeretnék veled valamiről – mondta, és a Hollywood Boulevard-on elnézett a tengerpart felé.

Norma torka elszorult, nyirkos lett a tenyere, és vad vágtába kezdett a szíve. Érezte a dombokon parázsló fák füstjét.

– Azt tervezem – kezdte Grace –, hogy kérelmezem, nevezzenek ki a gyámodnak, és örökre magamhoz veszlek.

Norma füle zúgni kezdett, és pillanatokig egy szót sem tudott kinyögni.

– Te… te… te leszel a mamám? – hebegte végül.

– Igen, akkor én leszek a mamád, és igazi család leszünk – felelte Grace, és leengedte a szempilláit, amelyek szintén platinaszőkére voltak festve.

Mégis valóra válhat a képtelen álom egy kedves, gondoskodó nőről, akit ő mamának nevezhet? Olyan mamáról, aki mindig vele lesz, soha nem mond le róla, és olyannak szereti, amilyen? Norma gyomra bizseregni kezdett az izgatott örömtől. El sem akarta hinni, hogy ilyen szerencsés.

– Azt nagyon-nagyon szeretném – válaszolta szaporán kapkodva a levegőt, és elképzelte, milyen jó lehet Grace-szel élni.

Színes élete lenne a fekete-fehér magányosság helyett. Mozidélutánok szigorú istentiszteletek helyett, közös étkezések, ébredések reggelente egy meleg ágyban összebújva. Neki azonban az a legfontosabb, hogy támaszkodhatna valakire, aki nem tartja őt nyűgnek. Ha ez az álom beteljesül, ő örökre olyan jó kislány lesz, amilyet ember csak elképzelhet. Erre itt és most megesküdött. Grace soha nem mondhatja majd azt róla, hogy nehéz eset.

Meg akarta ölelni Grace-t, azonban egyszeriben megváltozott a nő arckifejezése. Olyan komoly lett, amilyennek Norma még soha nem látta.

– Csak akkor lehetek a gyámod – mondta majdnem suttogva –, ha bizonyítani tudom, hogy a vér szerinti anyád beszámíthatatlan.

Norma megállt. Nem ismerte a „beszámíthatatlan” szót, de Grace olyan habozva mondta ki, hogy biztosan nem jelent jót.

– Ez azonban még egyszerűbb, mint a gyámság odaítélésének a másik feltétele – folytatta Grace szomorúan. A hóna alatt sötét izzadságfoltok rajzolódtak ki a pöttyös ruháján.

– És… és mi az… a más… másik? – kérdezte Norma most már rémülten.

Grace a földre szegezte a tekintetét, egy pillanatig bánatosan lehunyta a szemét, és csak lassan nyitotta ki újra.

– Legalább hat hónapot egy árvaházban kell töltened.

Norma ösztönösen hátrált egy lépést. Árvaházban? Nem Grace-nél? A legszívesebben már egy órát sem töltene távol tőle. A szíve fájdalmasan összeszorult.

– Hat hónap biztosan hamar elmúlik – mondta Grace sietve. – Ki fogod bírni, kicsim? – kérdezte, és Norma felé nyújtotta a kezét. – Nem változtathatom meg Kalifornia állam törvényeit, bármennyire szeretném is.

Norma habozott. Hat hónap kész örökkévalóság. Kizárt, hogy túlélné egy árvaházban.

– Nincs más megoldás arra, hogy az új mamád legyek – mondta Grace. – És megígérem, hogy utána örökre veled leszek.

– I… igaz… igazán örök… örökre? – kérdezte Norma hitetlenkedve.

Grace kedvesen megsimogatta a fejét.

– Igen, örökre – mondta gyengéden.

Norma bólintott, és megpróbált olyan bizakodón mosolyogni, mint Eadie a filmben. Aztán Grace karjába bújt, és megpróbált nem gondolni arra az időre, amelyet árvaházban kell majd töltenie. Végül kap majd egy mamát, és alighanem a legjobbat a világon.

– Mama – mondta óvatosan maga elé, még mindig Grace-hez bújva.

A szeméből örömkönny gördült az arcára. Hat hónap múlva végre lesz mamája, aki megajándékozza a feltétlen szeretetével, és soha többé nem hagyja el. Az utóbbi hetekben egy kicsit már megtapasztalta, milyen az anyai szeretet: meleg, biztonságos és édes.

Az anyai szeretet megnyugtatja a szívet és megkönnyíti a légzést.

I. RÉSZ

„Tizenkét évesen tizenhétnek tűntem. A testem fejlett és formás volt. Ezt azonban rajtam kívül senki sem tudta. Még mindig az árvaháztól kapott kék ruhát és blúzt viseltem. Olyan voltam bennük, mint egy nagyra nőtt óvodás.”

Marilyn Monroe

1

1942. március 1.

Normának a repülőtér kerítésébe kellett kapaszkodnia, hogy ne sodorják félre. Los Angelesben a sajtó és a moziba járók hetek óta izgatottan várták, hogy megkezdődjön a Mindenki Rickhez jár című film forgatása. Norma lenyűgözve figyelte a Metropolitan repülőtér betonján zajló, szorgos nyüzsgést. Kameradarukat állítottak fel rajta, mikrofonállványok törtek a magasba, és rengeteg lámpa világította meg a színes forgatagot. A lakókocsiknál, amelyeken a Warner Bros. feltűnő emblémája díszelgett, nagy volt a jövés-menés. Nőket is lehetett látni, akik színésznők lehettek. Egyikük rendkívül izgatottan fel-alá járkált egy lakókocsi előtt, és egy cédulát szorított a mellkasához. Vajon a nagy színészi pillanatra készül?

Norma Grace-től tudta, hogy egy színésznő csak akkor érinti meg a nézők szívét és ragadja őket magával, ha eggyé válik a szerepével. Azt az eggyé válást nevezte Grace az átlényegülés nagy pillanatának, amikor a színészek már nem tudnak különbséget tenni a saját életük és a szerepük között.

Egy nap Norma is meg akarta élni azt a bizonyos pillanatot. Úgy képzelte, hogy olyankor boldog pillanatok százai egyesülnek abban az egyben. Amióta először volt moziban, nem létezett más számára, csak az, hogy színésznő legyen. Miután elhagyhatta az árvaházat, és beköltözött Grace-hez, a szobájában újra meg újra megpróbálta eljátszani a filmekben látott jeleneteket. A közös heti mozilátogatásaik során mindig más-más életet élt át: hősiest, romantikust, ritkán tragikust, sokszor szerelemmel telit, és a végén a vásznon mindig minden jóra fordult a hősnő vagy a hős életében.

– Egy filmforgatás olyan, mint egy hangyaboly – mondta inkább saját magának, mint a mellette álló mostohatestvérének. – Elképesztően zűrzavarosnak tűnik, de valójában mindenki a maga feladatát végzi.

Norma egy operatőrt figyelt, aki egy nagy és csillogóra fényesített szerkezettel dolgozott, amelyen összegyűltek a napsugarak. Vajon mikor csattan ma először a csapó? A Mindenki Rickhez jár cselekménye leginkább a páratlan szerelmi szálak miatt tetszett Normának. A film középpontjában Rick casablancai éjszakai mulatója állt, onnan segít ő európaiaknak a náci terror elől a biztonságos Amerikába menekülni. Rick és Ilsa szerelmi története szívszaggató volt.

Norma olvasta és csak úgy falta az azonos című színdarabot, amely a film alapjául szolgált. Azt beszélték, hogy a szerzői hihetetlen összeget, húszezer dollárt kaptak a megfilmesítés jogáért. A színészek közül a Ricketalakító Humphrey Bogart a legismertebb, akit ma a forgatásra várnak. A mulatótulajdonos az első romantikus szerepe, eddig főként gengszterként tündökölt. Még nem volt biztos, hogy az Ilsát megformáló Ingrid Bergman is megjelenik-e ma. Normát ő még jobban érdekelte, a mostohatestvérével rajongtak érte. A filmszereplésig eljutó nők többségéhez hasonlóan Ingrid Bergman sebezhetetlenséget sugárzott a vásznon, mintha semmi és senki nem árthatna neki, ráadásul gyönyörű is volt.

Az izgatottságtól Norma szíve majdnem olyan gyorsan vert, mint akkor, amikor Grace az árvaházban magányosan töltött idő után végre hazavitte magához. Már hat éve volt igazi mamája, és a világ legjobb mostohatestvérét is megkapta. Hat éve szeretettnek érezte magát, és megtalálta a valódi és örökre szóló otthonát. A szíve mindig nagyot dobbant az örömtől, ha arra gondolt, hogy beteljesült a leghőbb vágya. A testvérével rendszeresen és szégyenkezés nélkül kimutatta, hogy így érez. Egy jó színésznő semmiképpen sem lehet szégyenlős, a kamera előtt semmit nem találhat kínosnak, még egy csókot sem.

– Ő lesz az, ott! – kiáltotta Norma mögött egy nő, és a kezét, amelyben egy fényképet tartott, átpréselte a repülőtér kerítésén. – Az a szürke kabátos férfi a mélyen az arcába húzott kalappal!

– Igen, az Bogie! – erősítette meg a tömeg mélyéből egy újságíró, és ettől még nagyobb lett az általános izgatottság. – Mr. Bogart, lenne ideje egy rövid interjúra?

Normát durván a kerítéshez nyomták. A szürke kabátos férfit nem ismerte fel, mert a felhajtott gallérja eltakarta az arca egy részét.

– Mit gondolsz, valóban ő az? És hol lehet Ingrid Bergman? – kérdezte Bebétől.

A mostohatestvérét, aki csupán hat hónappal volt fiatalabb nála, valójában Eleanornak hívták. Annak a férfinak a legidősebb lánya volt, akihez Grace az első közös mozilátogatásuk után egy évvel feleségül ment. A kedvéért Norma néha papának szólította.

A testvére nem válaszolt a kérdésére, a tekintete a repülőtér felett kalandozott az égszínkék márciusi égbolton. Bebe már napok óta szokatlanul lehangoltnak tűnt.

– Mi baj van? – kérdezte Norma, miközben a kötött kardigánja zsebéből előbb a naplóját húzta elő, aztán egy tollat.

A könyvecske utolsó oldalain a hollywoodi sztárok aláírásait gyűjtötte, az előző oldalakat pedig a legtitkosabb gondolatai töltötték meg.

Amikor a szürke kabátos férfi a kerítéshez indult, sikoltozás támadt és vakuk kezdtek villogni.

– Mr. Bogart, kérem, adjon autogramot! – sivította egy magas hang.

– Bogie, maga a hősöm! – kiáltotta egy másik nő epekedőn.

Norma már csak fél szemmel figyelt a testvérére. Abban reménykedett, hogy ez a délelőtti kirándulás majd felvidítja Bebét. Gyönyörű tavaszi nap volt. Egy ideje érezni lehetett a Bel Air lankáin virágzó eukaliptuszfák bódító illatát. Felvidítani sajnos nem sikerült, Bebe szeme még könnyes is volt, és elkenődött a rúzsa.

– Nincs semmi baj – válaszolta végül Norma pillantását kerülve.

A férfi közben odaért a kerítéshez. Valóban Bogie az! Norma egészen biztos volt ebben. Felhajtott kabátgallér fölött senki más nem tud ilyen gengszterpillantást vetni. Norma kis ideig még vágyakozón nézte, aztán a húga kezét megfogva átnyomakodott vele a tömegen és az újságírók csapatán. A világos ruháikban, amelyeket Bebe régi függönyökből varrt, az egyforma vörös rúzsukkal és a viseltes kardigánjaikkal olyanok voltak, mintha ikrek lennének.