Beleszeretni

Falling in Love with

Ruby Saw

Ruby Saw

Beleszeretni
Falling in Love with

© Ruby Saw © Book Dreams Kiadó

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Fáy Linett

Borítóterv: Zsigmond-Bárdos Melinda

Kép forrása: Freepik

Megbízott kiadó: Book Dreams Kiadó

Elérhetőségek:

info@bookdreams.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN E-pub: 978-963-586-151-4

ISBN Mobi: 978-963-586-152-1

Book Dreams Kiadó

2022

Álom az álomban

Álom 1.

Ez a történet hihetetlen, de ettől olyan szép. Ezer- és egyféle love sztoriról hallottunk már, amiket igaznak hiszünk, mert a szerelemről szól. A szerelem a legfontosabb az életben. Véletlen találkozások, meglepő fordulatok, csillogó szempárok; és ott a másik oldal is: meghasadt szívek, félelem, hitetlenség.

De mi a helyzet akkor, ha valaki mindent eltervez nekünk? Az őrangyalunk megjelenik, és rendet tesz kusza életünkben.

Persze, ez lehet csupán a tudatalattink játéka. Annyira lehet valóság, amennyire mi akarjuk. Létezik álom az álomban?

Mara

Sosem tudod, mire vagy képes, amíg meg nem tudod. Tartja a mondás a családunkban. Konkrétan semmi értelme, de mégis ezt szajkóztam immár két hónapja. Kár tagadnom, hogy ez adott erőt sok mindenhez.

A második napomat töltöttem az új munkahelyemen. Roppant előkelő és ízléses környezetben dolgozhattam. Ami azt illeti, rettentő fontos posztot kaptam. A Glamis kastély ajándékboltjában voltam eladó. Ez kb. felért egy lovaggá ütéssel. Oké, gáz munka, de legalább a környezet szép, és az sem volt elhanyagolható, hogy dolgoztam.

Nehéz idők jártak. Új város, új emberek, új lehetőségek, ezzel szemben én és a gondjaim, a régiek voltunk. Tizenötéves korom óta kerestem a helyem a világban. Ezt huszonkilenc évesen sem sikerült megtalálni. A szerelmet pedig olyan húszéves korom óta kergettem. Túl gyorsnak bizonyult, kicsúszott a kezeim közül. Tehát azt kell mondanom, a világ gyönyörűnek bizonyult körülöttem, de én vak és süket voltam. Biztos rengeteg lehetőséget szalasztottam már el életemben, de sosem kaptam jelet. Na, jó, lehet, hogy kaptam, csak nem vettem észre. De ezt mégis honnan kellene tudnom? Mármint, hogy az egy jel? Senki sem született úgy, hogy felismerje ezeket. Legalábbis mindet. Én sem. Egy napon azonban minden megváltozott. Észrevettem a jelet.

A Glamis kastély csodálatos volt, szívesen laktam volna ott. Egyszerre volt mesébe illő és romantikus. De valószínűleg csak azért láttam így, mert ezekre volt szüksége a lelkemnek. Vicces, hogy kísértetjárta helyként is számon tartották. Azt beszélik, hogy szörnyeteg bujkál a falai között. Egy torzszülött, eltitkolt gyermek. Nem féltem tőle. Szerintem én, a huszonkilenc éves szingli sokkal rémisztőbb jelenés voltam. Ezt a versenyt meg is nyertem.

Három részből állt az épület. A középső szárnyat feláldozták a turisztika oltárán, ebben kapott helyet a bolt is. A többi, lezárt részén pedig a gróf élt. A kastély egyébként a királyi család tulajdonában állt, de minket az a veszély nem fenyegetett, hogy megjelentek volna az ajtóban.

Háromnegyed hetet ütött a díszes óra az előcsarnokban. Nagyot pislantottam a pulton könyökölve, aztán gondoltam, leengedem a függönyöket az áruk körül. Egy kisebb helyiség volt leválasztva az egyik sarokban, ahol hűtőmágneseket, hógömböket és még isten tudja, miket lehetett vásárolni.

Összekötöttem hosszú barna hajam, és nekifogtam a zárásnak. A bejáratnál álló őrök is kimentek, hogy becsukják a kaput és a nagy ajtót. Egyedül voltam az előtérben. Kibontottam, majd eligazítottam az első függönyt, léptem a másodikhoz. Éppen a ráncait rendeztem, amikor hangot hallottam. Hátrafordultam, azt hittem, az őrök, de még nem értek vissza. Megvontam a vállam, majd folytattam a munkám. Újra neszt hallottam.

– Gyere csak, torzszülött, akkor is bezárok – beszéltem magamban, és az utolsó függönyt is leengedtem. Körbepillantottam a biztonság kedvéért, de a terem továbbra is üres volt.

Bementem a kis helyiségbe, hogy lekapcsoljam a villanyt. Mindent elrendeztem másnapra, felvettem a kabátom, végül visszatértem a hallba. Még mindig egyedül voltam, az őrök sehol. A vállamra toltam a táskám, és vártam, hogy hét óra legyen.

Amíg ott nézelődtem, rezegni kezdett a telefonom. Azt hittem, az anyám hív, de amikor elővettem a táskámból, csak azt jelezte, hogy nincs térerő. Érdekesnek találtam, mert nagyon is jó vétel volt a környéken, de nem tulajdonítottam jelentőséget neki, elraktam a készüléket.

Hetet ütött az óra, elindultam a kijárat felé, de a második lépésnél őrült csörömpölés hangja jött a hátam mögül. A nyakamat is behúztam, annyira megijedtem. A szívem majd' kiugrott a helyéről. Nem igazán akartam, de mivel az őrök továbbra sem tértek vissza, nekem kellett ennek utánajárni. Féltem, hogy egy rabló az, és csinál velem is valamit, ha meglátom, hogy ne maradjon tanú.

– Ki az? – kérdeztem végül hangosan, de választ nem kaptam. – Ezek csak mosómedvék, ugye? – tettem fel újabb kérdést, amire a csend volt a válasz. – Jól van, odamegyek. Azt hiszem – nyeltem egy hatalmasat, majd erőt vettem magamon, és a folyosó felé indultam.

Lassú léptekkel közeledtem a kitárt, dupla szárnyú ajtóhoz. Éreztem, hogy izzad a tenyerem, és egyre jobban lüktet a szívem, kicsit talán szédültem is a hirtelen jött helyzettől. Egy pillanatra megálltam az ajtó előtt, nagy levegőt vettem, majd a folyosóra léptem.

– Jó estét! – köszöntem hangosan, és nem éppen nőies hanglejtéssel.

Nem volt ott semmiféle veszély, rabló vagy torzszülött. Egy férfi állt az egyik festmény előtt, és próbálta a helyére tenni a körülötte lévő kordont, amit felborított. Megilletődött a hangomtól. Eldobott mindent, ami a keze ügyében volt, majd felém fordult. Én is meglepődtem. A férfi elegáns fekete öltönyt viselt, fehér inggel és nyakkendővel. Azonnal megbántam, hogy olyan csúnyán szóltam, majdnem hajbókolni kezdtem.

– Kérem, bocsássa meg, kérem – dadogtam, és lesütöttem a szemem.

– Én tartozom bocsánatkéréssel, kisasszony, nem figyeltem – sajnálkozott őszintén.

– Ne haragudjon, de ön csinálta azt az előbbi csörömpölést? Nagyon megijedtem – tettem a szívemre a kezem.

– Többé-kevésbé – felelte a férfi, majd fura grimaszt vágott, és a helyére tette a kordont. – Nem állt szándékomban megijeszteni – sétált felém.

Nem tudtam megmozdulni. A pasi nagyon jól nézett ki. Rövid, barna haj, enyhe szakáll, amire nagyon odafigyelhetett, mert mérnöki pontossággal volt megigazítva, tökéletesen szimmetrikus volt. Olyan színű volt a szeme, mint a friss méz, szinte ragyogott. Az a pár mimikai ránc csak még markánsabbá tette az arcát. Az illata finom volt, kissé édeskés. A mosolya pedig...

– Eszméletlen – mondtam ki hangosan. Elkerekedett a szemem, aztán köhécselni kezdtem, hogy leplezzem azt az egy szót. Bíztam benne, hogy nem hallotta meg. – Bocsásson meg, de ön mit keres itt? Tudom, tapintatlan vagyok, viszont ez egy drága hely, én zajt hallottam, aztán jött maga, és ez – mutattam a kordonra. Nem feledkezhettem meg a helyzetről. Lehetett egy drága öltönyös szélhámos is.

– Kérem, engedje meg, Lord Leon Darragh – mutatkozott be.

– Eh – nyekkentem egyet, hogy sikerült számonkérnem egy ottlakó előkelőséget. Akár el is áshattam volna magam. – Mélységesen sajnálom uram, én csak, nemrég dolgozom itt, és fogalmam sincs – nem tudtam befejezni a mondatot. Belém fojtotta a szót azzal, hogy a kezét nyújtotta felém.

Mereven bámultam nagy tenyerét, aztán félénken tettem bele a kezem. Úgy éreztem, leblokkoltam, mintha megfagyott volna bennem a vér, de aztán lett más problémám is. A Lord lehajolt, majd kézcsókot adott. A szám is tátva maradt, és azt hiszem, a pincébe zuhant a vérnyomásom. Miután elengedte a kezem, nem mozdultam, nem is pislogtam. Megköszörülte a torkát.

– Igen – mondtam zavartan.

– És ön? – érdeklődött kíváncsian. Akkor esett le, hogy nem mutatkoztam be.

– Mara. Sajnálom, nézze, nekem itt még minden új – néztem rá bűnbánóan, majd összedörzsöltem az ajkam.

– Nos, kedves Mara Sajnálom, nekem is – nevetett.

Ó, istenem, micsoda mosolya volt!

Egy pillanat, hiszen kigúnyolt, világosodtam meg. Hiába, a kék vér, kék.

– Csak Mara, ott egy pont volt, de nem is fontos, most mennem kell – léptem egyet hátra, hogy indulok haza. Bőven elég volt a kínos szituációkból arra az estére. – Jó éjszakát, és jó szórakozást – fordultam meg, és a bejárati ajtó felé mentem. Udvariatlanul meg sem vártam, hogy elköszönjön. Úgy éreztem, oda a munkám is, amiért így viselkedtem.

Nagy meglepetés ért, mert, ahogy ki akartam nyitni az ajtót, nem tudtam. Idegesen a falon függő díszes órára pillantottam. Elmúlt fél nyolc. Nagyot sóhajtottam, aztán a telefonom után kutattam a táskámban.

– Ó, nem, nem, nem! – kiáltottam fel, ahogy a kijelzőre néztem. Egy maréknyi térerő sem volt. Arrébb álltam, feltartottam, leguggoltam vele, de hasztalan volt. – Mi az isten? – hördültem fel, majd a bolt felé igyekeztem.

A pulton volt egy telefon, gondoltam, majd arról felhívom a portát, hogy legyenek kedvesek kiengedni, mert a két őr bezárt. A fülemhez emeltem a kagylót, volt vonal. Nagy kő esett le a szívemről, tárcsáztam az aktuális melléket, de hirtelen eszeveszett sípolásba kezdett, mint amikor elmegy a vétel. Annyira hangos volt és váratlan, hogy kiesett a kagyló a kezemből, le a földre. Lehajoltam érte, majd mikor felegyenesedtem, a pult előtt állt a Lord.

– Jesszus! – sikoltottam fel.

– Mi a probléma, kisasszony? – érdeklődött kedvesen.

– Az életem egy káosz – válaszoltam meggondolatlanul, majd nyeltem egy nagyot. – Bezártak. Amíg hátul voltam, addig az őrök elmentek, és nincs térerő, sem vonal.

– Térerő? – vonta össze tudatlanul a szemöldökét.

– Igen, mobil – mutattam felé a telefonom. Furán nézett rám, mintha akkor látott volna először mobilt.

– Tudja, a mikrohullámok, meg a 4G, satöbbi – magyaráztam, bár magam sem tudom, miért bonyolódtam bele ebbe a beszélgetésbe.

– Maga nagyon vicces – fonta karba a kezét.

– Örülök neki, hogy ilyen jól szórakozik, de nekem most ki kell jutnom.

Megkerültem a pultot, elmentem mellette, aztán megálltam a bejárati ajtó előtt. Dörömböltem rajta, rángattam a kilincset, de semmi sem történt. A telefonom továbbra is döglött volt, sőt, valamiért ki is kapcsolt, és az istenért nem akart visszakapcsolni.

– Hogy a franc esne belé – mérgelődtem. Nem hittem el, hogy ez pont velem történik meg. Valahol máshol kellett, hogy legyen egy kijárat, gondoltam. Ahogy szikra lobbant az agyamban, már mentem is át a nagy előtéren, a festményes folyosóra. A Lord követett, de nem szólt hozzám. Nem is értettem, hogy mit keres még mindig ott. – Jézus Mária! – sikoltottam egyet, amikor lekapcsolták a világítást, csak a hangulatfények maradtak égve. – Kérem, uram, nincs valahol egy egérút? – fordultam a férfi felé.

– Sajnos, nem igazán ismerem a helyet. Csak vendég vagyok, aki úgy néz ki, itt ragadt önnel – tárta szét a karját.

– Ezt ugye nem mondja komolyan? – estem neki hisztérikusan. – Maga volt az utolsó mentsváram – dörzsöltem meg az arcom.

– Sajnálom, fogalmam sincs, mit keresek itt – mosolygott.

– Oké, oké, nyugodjunk meg – tettem csípőre a kezem, és gondolkodni kezdtem. – A főbejárat zárva, nem reagálnak, a telefonok süketek. Kamerák? Nem, kamerák nincsenek, csak az ékszereknél, amiket már elzártak. Jól van, ne essünk pánikba – hunyorogtam. – Esetleg, ha kimásznék az ablakon. Valamelyiken. Ez nem is rossz ötlet – indultam vissza az előtérbe, majd megálltam az egyik ablak előtt.

– Lady Mara, ezt nem hagyhatom – állt elém sietősen a Lord.

– Tessék? – néztem rá értetlenül.

– Nem mászhat ki egy hölgy az ablakon.

– Ó, csak figyeljen – vontam meg a vállam, majd nyúltam volna az ablak kilincséért, de meglepetésemre nem volt neki. – Mi? Ne már! – futtattam körbe idegesen a szemem, de semmi olyan eszközt nem találtam, amivel ki tudtam volna nyitni. – Csessze meg! Mi az isten van itt, amit ennyire őrizni kell? – csaptam a tenyeremmel az üvegre, ami hangosan csörömpölt. – Ó, istenem, nehogy kitörj, félévi fizetésem is kevés lenne rád – tartottam az üveg elé a kezem.

– Hála az istennek, hogy zárva van. Nem illendő ilyet csinálnia egy hölgynek – kapta el a karom a Lord, majd elhúzott onnan.

– Uram, be vagyunk zárva, önt ez nem izgatja? – emeltem fel a hangom, és kihúztam a karom a kezéből.

– Nos, kisasszony, amint látta, tehetetlen, és én sem tudok többet tenni ez ügyben – felelte higgadtan. Egy pillanatra sem vesztette el a tartását. Furcsállottam, hogy ennyire nyugodt.

– Végül is – sóhajtottam, majd a bolt felé indultam – se kutyám, se macskám, és még vacsora sem volt otthon. Teljesen mindegy, hol ér az éjszaka – tettem le a táskám a pultra.

Beletörődtem, hogy azon az estén nem fogok otthon aludni, de legalább a reggeli utat megspórolhattam. Hülye érv, mégis találnom kellett valami pozitívumot ebben az egészben. Akkor ez volt az egyetlen.

– Ne legyen szomorú, gyönyörű helyen van – sétált mellém a Lord, és kedvesen mosolygott.

– Aha, tényleg – mondtam szarkasztikusan, aztán az üdítős hűtőhöz sétáltam. – Kér egy ice teát? – tartottam felé az üveget. – A vendégem.

– Köszönöm, de nem vagyok szomjas – nézett fura fintorral a palackra.

Megvontam a vállam, aztán nagyokat kortyoltam a citromos finomságból.

– Legalább egy fotel lenne itt – néztem körbe kétségbeesetten. Nem akartam azon a kemény padon aludni, kint az előtérben. Teljesen hazavágta volna a hátam.

– Miért kellene a fotel? – értetlenkedett a Lord.

– Aludni szeretnék, uram. Attól, hogy itt ragadtunk, nekem holnap dolgoznom kell – magyaráztam kissé ingerülten.

– Ugyan, ne vicceljen, nem alhat egy ilyen helyen.

Nem értettem, mire akar kilukadni, de nem is nagyon érdekelt. Szerettem volna kicsit pihenni. Gondoltam, hogy nem lesz részem pihentető alvásban, de a pihenéssel is bőven beértem volna.

– Pedig szeretnék, képzelje el – bólintottam.

– Jöjjön inkább, vezessen körbe – mosolygott rám, mintha a világ legtermészetesebb dolga lett volna, hogy bezártak minket. Bár, csodáltam a hidegvére miatt, engem mégsem sikerült felvillanyoznia.

– Uram, gőzöm sincs, mi van arra. A mosdón kívül még nem jártam máshol – mutattam a folyosó felé.

– Akkor fedezzük fel együtt – nyújtotta felém a kezét.

Először a tenyerére néztem, aztán fel, a szemébe. Reményteli pillantással nézett rám. Melegséget ontott magából a tekintete. Kedvesség és udvariasság jellemezte. Idegen volt számomra, és csak ketten voltunk, félnem kellett volna, mert nem volt kiút. Nem éreztem semmi rosszat vele kapcsolatban, sőt, meglepően nyugtatóan hatott rám a közelsége. Egy pillanatig hezitáltam, de aztán, gondoltam, ha már kirúgnak az ügyetlenségem miatt –, mert ez is benne volt a pakliban, vagyis felkészültem rá –, akkor miért ne. Miért ne lehetnék egyszer spontán.

– Jól van – tettem bele a kezem a tenyerébe. Mintha áram rázott volna meg, elkaptam a karom, nagyokat pislogtam.

– Minden rendben?

– Igen, csak jéghideg a tenyere.

– Skót vér – nevetett fel, majd a karját nyújtotta. Bizalommal fontam bele a karom az övébe. – Merre szeretne indulni? – érdeklődött.

– Menjünk a szalonba. Állítólag hatalmas kristálycsillárok díszítik – mondtam áradozva.

– Legyen úgy, kisasszony – egyezett bele.

– Mara. Kérem, csak Mara – javítottam ki. Túlságosan is hivatalos volt, és zavart. Persze, elhiszem, hogy így nevelték, és ez nagyon dicséretes, de akkor is zavart.

– Ahogy kívánja, Mara – mosolygott le rám. – Ez esetben szólítson, kérem, Leonnak.

– Rendben – dadogtam zavartan.

– Irány a szalon! – vezetett előre.

Az az igazság, hogy a hangulatvilágítás nagyon meghitté tette a légkört. Adott elegendő fényt, mégis volt benne valami romantikus. Mintha egy mese kezdete lett volna az a séta a haloványan pislákoló fényárban. Vegyes érzéseim voltak. Elbizonytalanodtam, hogy talán mégsem kellett volna egy Lorddal elindulni, felfedezni a kastély lezárt részét. Viszont, ahogy aggályaim támadtak, megszállt valami különös érzés, ami teljesen rám telepedett. Jólesett, bizsergette a karom, és mintha az agyamra is hatott volna.

– Mi járatban? – törtem meg a csendes sétát.

– Átutazóban vagyok. A kislányomért megyek Angliába.

– Ó, értem.

Tehát nős. Szóval a mesét meg is ette a fene.

– És ön itt dolgozik, igaz?

– Igen, ez a második napom. Aranyos kis hely, csendes. A többiek kedvesek. A turisták nem igazán járnak erre, úgy vettem észre – hablatyoltam össze-vissza.

– Kellemes, tényleg – helyeselt ő is.

– Azt hiszem, ez a szalon – álltam meg egy magas duplaszárnyú ajtó előtt.

– Akkor, mire vár? Nyissa ki! – biccentett felém.

Úgy éreztem magam, mint aki a karácsonyi ajándékát készül kibontani. Nagyon feldobott, hogy láthatom azt a szalont. Legfőképpen az, hogy csak az enyém lesz, senkivel sem kell osztoznom rajta. Kitártam az ajtót. Kicsit féltem, hogy be lesz zárva, de nem volt.

– Istenem, ez gyönyörű – kaptam a szám elé a kezem.

Egy hatalmas helyiség tárult a szemünk elé. A padló csillogott, a falakon ragyogtak a kézzel festett képek, az aranyszegélyes díszek. A csillárok csodálatosak voltak. A hangulatvilágítás és az ablakokon beszűrődő fény itt is enyhe titokzatosságot adott a helynek. Mintha tényleg egy mesébe csöppentem volna. Az összeképet egyedül egy berendezett fotósarok rontotta el.

– Valóban az – értett egyet a férfi.

Megtehettem volna, hogy odamegyek a magas ablakokhoz, de már nem éreztem késztetést, hogy mindenáron el kellene hagynom az épületet.

– Önnek is ilyen kastélya van? – fordultam Leon felé. Megrázta a fejét.

– Ekkora azért nincs. Egy villám van. Nézze csak! – mutatott a fotósarokra.

Értetlenül néztem oda, nem értettem, mit kellene látnom. Leon elindult a piros alapon aranyszegélyes kanapé felé. Követtem.

– Szeretne egy fotót? El kell szomorítanom, megadta magát a telefonom.

Nem fotót akart. A kanapé melletti kisasztalon két pezsgőspohár és egy üveg pezsgő díszelgett pár álarc társaságában.

– Ezek csak kellékek – mondtam lemondóan.

– Ez tele van, szóval nem hinném, hogy nem valódi – tartotta fel a zöld üveget. Bontatlan volt, ráadásul Crystal pezsgő.

– Úristen, ez a pezsgő egy vagyon – léptem közelebb.

– Akkor azt javaslom, kóstoljuk meg – emelte meg a szemöldökét.

– Ez nem olyan jó ötlet – kaptam el az üveget, majd riadtan néztem rá. Az a pezsgő kéthavi bérem volt. Ezt pontosan tudtam.

– A vendégem – kacsintott. Lassan engedtem le a kezem. Végül is, neki futotta rá.

– De csak egy pici pohárkával – emeltem felé az egyik pezsgős poharat, ami viszont műanyag volt. – Ez, de kiábrándító – forgattam meg a szemem.

– Érje be azzal, ami van, Mara – mondta, közben bontotta a pezsgőt.

– Igaza van, legalább ez – helyeseltem.

Hatalmas pukkanással adta meg magát a dugó. Egy pici ki is folyt az üvegből a földre. Először az én poharamba öntött, majd az övébe.

– Igyunk erre az estére – emelte magasra a poharát.

– Igyunk – koccintottam a poharához az enyémet. Borzasztó hangja volt a műanyagnak.

Isteni finom volt a pezsgő, egy húzásra megittam mindet.

– Önthetek még? – nézett rám.

Hezitáltam kicsit, nem tudtam, hogy jó ötlet-e ez, de aztán úgy gondoltam, hogy egyszer élünk, mi baj lehet.

– Igen – nyújtottam felé a poharam. Töltött. Közben úgy éreztem, hogy figyel, de nem mertem ránézni, a műanyagot bámultam.

– Egészségére – tette le az üveget, majd újra felém emelte a poharát.

– Erre simán rá tudnék szokni – mondtam, ahogy megittam a finom italt.

– Kérdezhetek valamit? – érdeklődött.

– Várjon, le kell ülnöm – emeltem fel a kezem, majd a kanapéhoz sétáltam, és helyet foglaltam. – Igen? – néztem fel rá.

Az arcom azonnal felforrósodott a két üveg pezsgőtől, melegem lett.

– Azt mondta, se kutyája, se macskája, senki sem várja otthon. Igaz, ez? – kérdezte, ahogy leült mellém. Kipattant a szemem, és nem tudtam leplezni a meglepettségem, amit észre is vett, mert azonnal mentegetőzni kezdett: – Ne haragudjon, kérem, nem akartam megbántani.

– Semmi gond – csóváltam meg a fejem. – Ez igaz, nem vár otthon senki.

– Magányos?

– Igen, az vagyok – vettem egy mély levegőt. Fojtogatni kezdett a sírás, de nem akartam a férfi előtt elpityeredni.

Ölbe tett kézzel bambultam magam elé. Letaglózott, hogy amit én egy ideje nem ismerek fel, azt egy idegen mondta ki. Magányos voltam. És baromira fájt.

– Nem lesz semmi baj – tette a kezét az enyémre. Lehunytam a szemem az érintésétől, aztán ránéztem. Megnyerő pasas volt. Tudta, hogyan kell viselkednie, és mit kell mondania.

– Köszönöm – mosolyodtam el.

A tekintetünk összeforrt egy pillanatra. Úgy éreztem, meztelenül állok előtte, és látja, milyen ember vagyok. Látja a lelkem, ahogy sír a testemben. Nem tudom leírni, milyen érzés volt. Rémisztő, de egyben felemelő is, hogy megértett.

– Gyönyörű a szeme – nyúlt az arcomhoz. El akartam húzódni, de nem tudtam, ledermedtem. – Pasztell kék és egy pici zöld is van benne. Csodálatos kombináció.

Eltátottam a szám, és meg akartam köszönni a bókot, de csak dadogtam össze-vissza.

– Komolyan? Nahát, nem is tudtam – húzódtam arrébb.

– Nagyon is jól tudta – engedte le a kezét. – Nincs kedve táncolni? – nézett körbe a szalonon.

Vad köhögésbe kezdtem, félrenyeltem a nyálam a döbbenettől.

– T-táncolni? – hebegtem. – Zene nélkül?

– Tudja, az a szép az életben, hogy nincs szabályokhoz kötve – állt fel, és felém nyújtotta a kezét.

Idegesen forgattam a fejem, kerestem valami egérutat. El akartam futni. Hangosan vettem a levegőt, zihálni kezdtem.

– Ebben a ruhában? – tettem fel a világ leghülyébb kérdését. Időt akartam nyerni, csak rosszul csináltam.

Leon elmosolyodott, majd körbefordult a tengelye körül, és a kanapétól nem messze lévő spanyolfal felé mutatott.

– Talán ott akad valami csinos ruha, ha ez ennyire zavarja.

Elnéztem a fal felé, amin több ruha is lógott a fotózásokhoz. Megráztam a fejem, de odasétáltam. Lehúztam egy fekete öltözéket. Meg se néztem jobban, a paraván mögé léptem. Magamhoz szorítottam az anyagot, aztán halkan tettem fel a kérdést:

– Mi az istent csinálsz?

Választ persze nem kaptam rá, mert nem tudtam mit mondani. Tudom, még az elején azt mondtam, hogy legyek spontán, de akkor kissé inamba szállt a bátorság. Itt volt ez a szituáció és Leon, aki nagyon sármos volt, de ha jobban belegondoltam, úgy nézett ki, mint egy cukorapu. Aztán elhessegettem a gondolataim, hiszen nős volt, mit akarhatott volna pont tőlem?! Csupán szórakoztatni szeretett volna, nyugtattam magam. Közben észre sem vettem, hogy levetkőztem.

– Kisasszony, ne várasson!

Megrezzentem a hangjára, majd pillanatok alatt magamra húztam a ruhát, ami kicsit bő volt a derekamnál, de nem akartam nekiállni válogatni, és valójában nagyon csinos volt. Fekete, pánt nélküli, enyhe sellőfazonnal. Nagy levegőt vettem, aztán kihúztam a hajgumit a hajamból, és kiléptem a spanyolfal mögül.

– Jobban mondva, erre megérte várni – csodálkozott rám, ahogy meglátott. A szeme beszédes volt, csillogott, és a vonásai is megenyhültek. Közel sétált hozzám, kicsit meghajolt, majd a kezét nyújtotta felém. – Lady Mara, megtisztelne egy tánccal?

Elnevettem magam. Annyira tisztelettudó volt, annyira udvarias, értett a nők nyelvén. Belenéztem mézszínű szemébe, és akkor eldöntöttem, hogy legyen, táncolok vele.

– Örömmel – bólintottam.

A terem közepére vezetett, majd megállt előttem, belecsúsztatta egyik kezét az enyémbe, másik kezét pedig a derekamra tette, közelebb húzott magához. Félénken a vállára emeltem a tenyerem, majd a szemébe néztem. A szívem vadul kalapált, úgy éreztem, szétszakít a pillanat varázsa. Csodálatos volt, sosem volt részem hasonlóban. Lassan mosolyra húztam a szám, mintha kezdtem volna megnyugodni. Vezetni kezdett.

Valóban nem zavart, hogy nem szólt zene. Mintha a fejemben hallottam volna valamit duruzsolni, és az Christina Perri: A Thousand Years című számához hasonlított. Egy pillanatra el is hittem, hogy én vagyok Bella, és Edwarddal táncolok meghitten. Lehunytam a szemem. Leon kiváló táncos volt. Gyönyörű perceket szerzett nekem ezzel a gesztussal. Nem is sejtette, hogy mekkora támaszom lett. Egy ismeretlen. Mégis úgy éreztem, ismer, tudja, mi van belül.

– Ó, nagyon sajnálom – álltam meg hirtelen. Ráléptem a lábára. – Ügyetlen vagyok.

Igen, valóban az vagyok, megtörtem a pillanatnyi varázst. A hercegnő haza is mehet, beletörte a cipője sarkát a herceg lábába, gondoltam.

– Nem történt semmi – nézett rám.

Az egyik ablak előtt álltunk meg, amin bevilágított a hold fénye. Egymás szemébe bámultunk, izzott körülöttünk a levegő. Idegesen pislogtam, rémülettel vegyes érzések kerítettek a hatalmukba. Leon azonban magabiztos volt és nyugodt.

És akkor a herceg szorosan a derekamra fonta a kezét, majd lehajolt, hogy megcsókolhasson. Oldalra döntöttem a fejem, lehunytam a szemem, és hagytam. Az ajka érintette az enyémet, amikor…

– Állj! – kiáltottam el magam hisztérikusan, majd hátrébb léptem.

Leon furán grimaszolva masszírozta meg a homlokát.

– Azt hiszem, megsüketültem – suttogta, majd körzött egyet a fejével.

– Bocsásson meg, de maga nős – szakadt ki belőlem pillanatok alatt.

– Nem vagyok nős – csóválta meg a fejét. – Özvegy vagyok, már több, mint két éve.

Az volt az a pillanat, amikor legszívesebben elsüllyedtem volna szégyenemben. De ez akkor sem jogosította fel arra, hogy megcsókoljon.

– Ettől függetlenül, uram, kérem, ne kezeljen egyéjszakás lehetőségként – fontam karba a kezem mérgesen.

– Tessék? A gondolat is sértő, hölgyem – válaszolt idegesen. – Ráadásul, még mindig alig hallok – mutatott a fülére.

– Sajnálom, tudja, én – nem fejeztem be a mondatot, az asztalhoz sétáltam, öntöttem a poharamba pezsgőt, majd lehúztam. – Én csak elrontok dolgokat, ezért sincs senkim. Néha tettekkel, néha szavakkal, néha mindkettővel – sütöttem le a szemem.

– Mara – lépett mellém, és a derekamra tette a kezét. – Mara, ne beszéljen így magáról. Ön gyönyörű, szórakoztató és kedves nő. Az, hogy nincs ön mellett senki, nem a maga hibája, csupán még nem jött el az ideje. A sors kifürkészhetetlen – tette mutatóujját az államra, úgy emelte fel a fejem. – Vannak emberek, akik elé több akadályt gördít az élet, de ha átjut rajtuk, csak erősebb lesz. És persze egy lépéssel közelebb kerül a céljához, az álmához.

Egyik szeméből néztem a másikba. A hozzá hasonló emberek maradtak ki az életemből. Sose támogatott senki a családomon kívül. Senki sem mondta, hogy meg tudom csinálni, hogy mi, miért van. Erre jön ez a férfi, és kész tényeket közöl.

Lehunytam a szemem, és az arcom közeledni kezdett az övéhez. A szavai megbabonáztak, az érintése áramütésként hatott a testemre. Kizártam mindent, nem gondolkodtam, spontán voltam. Ő azonban akkor már másképp gondolta, nem az ajkát éreztem az enyémen, hanem az ujját.

– Pihenjen egyet – mondta, majd átkarolt, és a kanapé felé vezetett. Nem tiltakoztam, engedelmesen leültem, majd nekitámasztottam a fejem a támlának. Lehunytam a szemem. Az a pár pohár pezsgő azonnal álomba ringatott.

Mikor magamhoz tértem, a fejem Leon vállán nyugtattam, ő pedig a derekamat karolva aludt. Elkerekedett a szemem, lassan emeltem fel a fejem, nem akartam felébreszteni, de sikerült.

– Jót aludt? – érdeklődött, de a szemét nem nyitotta ki.

Elnéztem az ablakok felé, még sötét volt kint, nem tudtam, hány óra lehetett, de biztosan nem reggel hat.

– Azt hiszem – egyenesedtem fel, majd megmasszíroztam a nyakam. – Le kell vennem ezt a ruhát – álltam fel a kanapéról, de megszédültem a hirtelen mozdulattól, és visszaestem a fenekemre.

– Minden rendben? – fordult felém ijedten a férfi.

– Persze, csak megszédültem – dadogtam, ahogy a szemébe néztem. – Nagyon megszédültem – ismételtem, és továbbra is mereven bámultam. – Szédülök – tettem még hozzá.

A keze nyakamra tévedt, és lassan húzni kezdett maga felé. Nem ellenálltam, közeledtem. Az arcának döntöttem a homlokom.

– Leon, kérem, ennek semmi értelme – suttogtam elnyújtottan. Küzdöttem a józan eszemmel, ami nem igazán akarta, hogy bármi is történjen.

– Mindennek van értelme, hölgyem – mondta, majd az ajkát az enyémre tapasztotta.

Megcsókolt. Lágyan, gyengéden ízlelt. A derekamra tette a kezét, és fölém kerekedett, ledöntött a kanapéra. Félbeszakítottam a csókot.

– Ki akarja használni a helyzetet – állapítottam meg nagyokat pislogva.

– Miféle helyzetet? – kérdezte, közben a nyakamat csókolta.

– Ah-azt, hogy spicces vagyok – nyögtem, és belekapaszkodtam erős karjába. Megállt, majd fölém hajolt, a szemembe nézett.

– Ön nem ezt érdemli, Mara. Magának boldogság jár – csókolt meg hosszan. – Öröm, szenvedély – csókolt újra.

Nem tiltakoztam tovább. Erőm sem volt. Leon értette a dolgát, pillanatok alatt elérte, hogy kezesbáránnyá váljak. Semmi mást nem akartam, csak azt, hogy hozzám érjen, a magáévá tegyen. Egy idegen. Egy idegen, akiről szinte semmit sem tudtam, de nem féltem tőle. Bíztam benne. Azt hiszem.

Nem teketóriázott, azonnal a szoknyám alá nyúlt, végigsimította a lábam, majd beleakasztotta az ujját a bugyimba, és lassan húzta le rólam. Amikor ott feküdtem alatta fehérnemű nélkül, megmozdult bennem valami. Az, hogy ezt talán mégsem kéne. A vállába kapaszkodtam, és a fülébe suttogtam:

– Leon, kérem.

– Shhh – csitított, majd lehúzta a mellemről a ruhát.

Végigcsókolta a dekoltázsom, minden apró porcikámra kellő időt fordított. Egyik ámulatból estem a másikba. Minden érzékemre hatott, varázslatos volt. Nőnek éreztem magam. A zakójába martam, majd magamra rántottam, vadul csókoltam, kicsit meg is húztam az ajkát. Letoltam róla az öltönyt, és az ingét kezdtem gombolni, de nem vetkőzött. Felhajtotta a szoknyám, és a lábam közé hajolt. Kényeztetett, csak rám figyelt, csak engem helyezett előtérbe.

Halkan nyögdécselve adtam át magam annak a gyönyörnek, amit adott. Jó szerető volt, odaadó és lágy. Isteni érzés volt, hogy a karjaiban tartotta a csípőm. Lassan felkúszott, majd a melleimet is birtokba vette, egyetlen porcikámat sem hagyta ki, közben belém hatolt. Csókolt és úgy szeretett, ahogy arról minden nő álmodik. Rengeteg érzéssel kényeztetett. Gyönyörű volt. Nem tértem magamhoz. Egyik kezével a hajamba túrt, a másikkal a csípőmbe kapaszkodott. Szorosan a derekára fontam a lábam. Többet és többet akartam belőle, nem tudtam betelni vele. A vállába kapaszkodtam, ahogy növelte a tempóját. Enyhe bizsergés kerített hatalmába, tudtam, hogy nem fogja hagyni, hogy ne érjek el a csúcsra.

Lehajolt, finoman megcsókolt, aztán átfogta a derekam, és felült velem. A kanapé támlájába kapaszkodva folytattam a mámort. A fenekemre tette a kezét, úgy diktálta a tempót. A nyakamba borult, és nyalogatta, csókolgatta. Ez volt az, ami totál kifektetett, pillanatok alatt eljutottam a csúcsra. Sikoltottam, benyúltam az inge alá, a hátába martam, és kiengedtem a gyönyört. Őt is elérte a végjáték, elégedetten borult a vállamra. A szíve szaporán vert, éreztem a mellemen, mennyire lüktet.

– Sosem fogunk többé találkozni, igaz? – lihegtem a nyakába.

Álom- és meseszerű volt. Hihetetlen és lenyűgöző volt az egész, mintha tényleg egy álom vált volna valóra. Az imáim meghallgattattak, gondoltam, de mégsem élvezhettem ki teljesen. Úgy éreztem, ez csak egy kis ajándék volt, vagy talán ízelítő, hogyha kitartok, akkor ilyenben lehet részem.

– Miért mondod ezt? – nézett rám riadtan. Eltűnt a hivatalos hangnem.

– Tudom – bólintottam, majd átöleltem. Olyan szorosan bújtam hozzá, amennyire csak tudtam. Megsimította a fejem, majd apró puszit nyomott rá.

– Hinned kell, Mara – mondta, és ő is átölelt. Eldőlt velem a kanapén, egy pillanatra sem engedett el. Elaludtam.

Amikor kinyitottam a szemem, egyedül voltam. Felugrottam, és körbenéztem. Kint már világosodott, bent pedig, pedig… A saját ruhám volt rajtam, Leonnak pedig nyoma sem volt, leszámítva a két poharat, és az üres pezsgősüveget az asztalon. Értetlenül álltam a történtek felett. De hiszen, mi táncoltunk és szeretkeztünk.

Álmodtam volna?

Kisétáltam a szalonból, az előtérbe. A táskám a pulton hevert, úgy, ahogy hagytam. Elővettem a telefonom, ami be volt kapcsolva, és térerőt is jelzett. Nem értettem semmit. A vezetékes telefonhoz nyúltam, ami szintén búgott, volt vonal. Fel is hívtam a portát. Közölték, hogy este minden bemondta az unalmast, mert nem messze elvágtak egy vezetéket. Se áram, se térerő. Aggregátorról ment a világítás. Az őrök pedig azt hitték, elmentem, és a nagy fejetlenségben idejük sem volt velem foglalkozni.

Hm, gondoltam, attól még a vezetékes telefonnak működnie kellett volna.

A portás feljött, kiengedett.

– Mondja csak, nem ismer egy bizonyos Lord Leon Darragh-t? – kíváncsiskodtam az idős, kopasz pasastól az ajtóban.

– Lord Darragh, hm, de ismerős – gondolkozott el.

– Körülbelül száznyolcvan magas, barna haj, mézszínű szem és rendezett szakáll. Skót – segítettem ki.

– Persze! Tudom! Az a pasas lőtte fejbe magát az 1950-es években a kastélyban.

– Parancsol? – néztem rá hitetlenül. – Mit beszél? Hiszen az este. Én – elgondolkodtam. – Nem, nem! A férfi él és virul, láttam – bólogattam. – Láttam ám, de még hogy – bólogattam tovább.

– Az lehet, hogy látta, de csak a szellemét – közölte az öreg pókerarccal.

Nem akartam ezt így, ebben a formában elhinni. Álmodtam volna, hogy Leon meg én? De hiszen a poharak, a pezsgő, az érintése, a szavai…

– Mondja, kérem, mi is történt itt?

– A Lord Angliába igyekezett, a kislányát akarta elhozni a leányneveldéből. Özvegy volt. A felesége kanyaróban hunyt el, nem sokkal a háború vége után. Azt beszélik, az asszony halála után kezdett bekattanni, nem nősült újra, csak a lányának élt.

– De akkor miért lett öngyilkos?

– A szívfájdalomnál nincs nagyobb erő, kicsim. Nem bírta tovább. Nagyon szerette a családját, de már nem látott kiutat. Hogy is mondják? Berántotta a kanál. Róla még nem beszéltek, hogy látták volna a szellemét, de akkor érezze megtisztelve magát, hogy előmerészkedett önnek. Na, mennem kell, mindjárt nyitunk – sétált el.

Ledermedtem. Látomás volt. Egy isteni látomás. Egy álom. Nagyon valóságos álom. Éreztem mindent. Paranormális tevékenység részese voltam. Igaz, nem hittem benne, de az az élmény meggyőzött, hogy mégiscsak létezik a túlvilág. Vagy valami.

Rengeteg életigazságot mondott nekem a Lord. Úgy ért hozzám, hogy… Akkor világosodtam meg: Az a szív, ami fájdalommal van tele, tudja csak igazán, hogy mire vágyik a másik. Hasonlítottunk, ezért is álmodtam vele. Tudta, hogy útmutatásra van szükségem, egy jelre. Akkor, először észrevettem a jelet.

Mosolyra húztam a szám, kicsúszott egy könnycsepp a szememből, amit gyorsan le is töröltem, majd nagy levegőt fújtam ki, és a bolthoz mentem. Tudomásul vettem, hogy ki kell tartanom, küzdenem kell, mert másképp nincs jutalom, ahogy a Lord is mondta.

A bolt függönyeit rendeztem, amikor lépteket hallottam. Biztosra vettem, hogy az egyik őr az, és bocsánatot akar kérni, hogy figyelmetlenek voltak.

– Semmi baj, ez bárkivel előfordulhat – fordultam meg.

Ledermedtem, mert ott nem az általam ismert őrök egyike állt, hanem egy számomra ismeretlen férfi. Vagyis, annyira nem volt ismeretlen. Körülbelül száznyolcvan magas volt, barna hajú, mézszínű szemmel és rendezett szakállal.

Azt hittem, mentem megáll a szívem a látványtól. Reszketni kezdett a kezem, a lábam is remegett. Kirázott a hideg, elöntött a meleg.

– Mi fordulhat elő bárkivel? – mosolygott rám megnyerően.

– Bármi – feleltem elaléltan.

– Téged zártak be tegnap, igaz?

– Iiii-igen – dadogtam, és igyekeztem összeszedni magam.

– Evan vagyok, a biztonságiak főnöke, szeretnék pár szót váltani veled, új lány.

– Jól van. Kérsz egy ice teát? – néztem rá hatalmasra nyílt szemmel.

Fekete inget viselt, ami csak úgy feszült erős karján. Az arca totál hasonlított a Lordéra, még azok a mimikai ráncok is pont ott voltak, ahol neki. Mint két tojás. Talán ő is egy jel volt, amit nekem küldtek.

– Ja, jöhet, cuki vagy – bólintott. Ledobta fekete mappáját a pultra, majd felkönyökölt.

– Tessék – nyújtottam át neki félszegen az italt.

– Köszi – kacsintott. Pont, mint Leon.

Ahogy figyeltem, amint a mappáját lapozza, kezében a teával, arra lettem figyelmes, hogy a szám mosolyra húzódik. Egyre szélesebb mosolyra.

– Na, tehát – igazgatta el a mappát. – Azt mondták, úgy látták, nincs már itt senki, és a kábel miatt nem néztek szét, csak becsukták az ajtót, kész. Észleltél-e bármi furcsát az éjszaka?

– Aha, nagyon furcsa dolgokat észleltem – bólogattam elbambulva. Összevonta a szemöldökét, mire korrigáltam. – Hát, nem tudtam sehol se kimenni. Nincs kilincs az ablakokon. Ez nem normális.

Elnevette magát. Gyönyörű mosolya volt.

– Persze, hogy az ilyen helyzetekben ne tudjanak meglépni a drága holmikkal. Ugye nem loptál? – mutatott rám.

– Dehogy – csóváltam meg a fejem. – Minek nézel? – kértem ki magamnak, és durcásan elfordítottam a fejem.

– Szép a szemed. Pasztell kék és egy pici zöld is van benne. Sosem láttam ilyet.

Lassan fordítottam vissza a fejem. Mosollyal az arcán nézett. Talán még a szám is tátva volt.

– Evan, nincs kedved meginni velem munka után egy kávét? – léptem közelebb a pulthoz, majd még arrébb mentem, felé.

– Kettőt is – egyezett bele, majd megköszörülte a torkát, és a mappájába nézett. – Szóval, akkor nem loptál?

– Nem, de tőlem elvettek ma valamit – feleltem álmodozó tekintettel.

– Ne viccelj, mit vittek el? – fordult felém riadtan.

– A szívem.

– Komolyan? – mosolygott. – Őrület. Nagyon vicces lány vagy, ööö…

– Mara.

– Lady Mara, azt hiszem, mindent elintéztünk – csukta össze a mappát. – Minden nap, zárás előtt körbe fogom járni a létesítményt, hogy megbizonyosodjak róla, épségben elhagyod az objektumot. Ha bezárnának, akkor zárjanak be engem is veled.

– Az jó lenne – dobtam át hosszú hajam a vállamon, majd megrebbentettem a pilláim.

Pár pillanatig szótlanul néztük egymást. A szavam is elakadt, mennyire hasonlított Evan a Lordra. Kicsit könnyedebb volt, lazább, de ettől eltekintve, kiköpött ő volt az. Értettem, hogy nem hagyhattam kicsúszni a kezeim közül ezt a pasit. Nyitottam is azonnal felé, amit viszonzott, és ezzel nagyon boldoggá tett.

– Oké, nekem mennem kell, de később benézek, hogy nem zártak-e be valahova. A WC-be, vagy a szekrénybe, nem lehet tudni – magyarázta széles mosollyal. Láttam a csillogást a szemében.

– Mint mondtam, bármi megtörténhet – helyeseltem.

– Igen, hölgyem, nagyon oda kell itt figyelni – nézett rám megint. Elállt a szava, és csak pislogott. – Örültem, Mara. Később találkozunk.

– Én is, Evan.

Intett, aztán elment.

Át tudtam volna ölelni a világot. Lányos izgatottság lett úrrá rajtam. A randi gondolata, és ez a férfi együtt olyan hatással voltak rám, amitől szinte ragyogtam. Megcsillant a fény az alagút végén, és én éppen felé tartottam. Bíztam mindenben, hogy nem csak légből kapott hülyeség volt, hanem jel.

Elkezdtem letörölni a pultot. Nagy karmozdulatokkal pucoltam, amikor a tolatásban nekimentem valakinek. Riadtan fordultam meg, hogy fellöktem egy vásárlót, de Evan állt mögöttem. Az ő mellkasának csapódtam neki.

– Ne haragudj, nem volt szándékos – fogtam magam elé a rongyot.

– Itt maradt a teám – nyúlt át a vállam felett, hogy elvegye az üveget a pultról.

– Hát igen – mondtam szemérmesen, majd a fülem mögé simítottam egy tincset.

Közel volt hozzám, nagyon közel ahhoz, hogy érezzem finom illatát, és érezzem a melegséget, amit magából ontott.

– Akkor, köszi – mutatta felém az üveget, és elfordult, de egy pillanatra megállt, majd visszafordult – Igazából direkt hagytam itt, hogy láthassalak megint – vonta meg a vállát nevetve. Én is nevettem.

– Szia, Evan – köszöntem el. Elment.

Tehát, az volt életem legjobb döntése, amikor jelentkeztem a Glamis kastély ajándékboltjába. Azt mondják, pár óra nem változtatja meg az ember életét. Ez nem igaz. Nekem egy álom változtatta meg. Egy olyan álom, ami értelmet adott az addigi kusza kis világomnak. Egy csodálatos jelenés –, amit talán csak annak az üveg pezsgőnek köszönhetek – nyitotta fel a szemem, hogy nem szabad feladni, mert csak a reményt jutalmazzák. Remélni kezdtem, Evan volt számomra a remény. Pillanatok alatt szikra pattant kettőnk között, és tüzet akartam csiholni belőle. Nem, nem tábortüzet, hanem erdőtüzet.

Megtudtam, mire vagyok képes: tudok még álmodni. Az álmok pedig hozzásegítenek a céljainkhoz, csak hinni kell benne.

Álom a valóságban

Álom 2.

Ez a történet sem sokkal hihetőbb, de azt mondják, véletlenek nincsenek, valamint: mindenre létezik magyarázat.

Sosem olvashattuk tovább a mesét, miután a herceg megjelent, és ellovagolt a naplementébe a hercegnővel. Pedig csak ezek után kezdődik el a közös életük.

Mi történik a boldogan éltek, míg meg nem haltak után? A hercegnő tényleg ébren álmodik? A herceg biztos méltó a kezére?

Álom vagy valóság?

Mara

Felfogtam-e, mi történt velem? Nem. Legalábbis egy darabig nem. Olyan álomban volt részem, amilyenben még sosem. Valósnak tűnt, kézzel foghatónak, igaznak. Aztán kiderült, hogy csak a képzeletem játszott velem. Viszont nem emlékeztem rá, hogy mikor mentem át a szalonba, és a pezsgőre se. Semmi sem rémlett. Ahogy a Lord arca sem. Ezelőtt sosem láttam, sosem olvastam róla. Különös volt, tényleg nem fogtam fel, hogy a sors ilyen eszközökhöz folyamodott miattam, értem. Simán elment volna egy Múzeumi rejtélyek epizódban.

A napom nem volt túl intenzív. Kipakoltam a beérkezett árukat, szuveníreket, letörölgettem a pultot, a vitrinek üvegeit. Elenyésző volt a forgalom. Körülbelül heten jöttek oda, ebből hárman vásároltak. Borzasztó nagy veszteséggel működhetett a bolt. Nem is értettem, kinek éri ez meg. Látogatók se nagyon jöttek be, szóval eluntam magam.

Evan nagyon sokszor sertepertélt az előtérben. Addig a napig egyszer sem láttam, de miután találkoztunk, minden órában minimum kétszer megjelent. Nem jött oda hozzám, de akárhányszor ránéztem, mindig összetalálkozott a pillantásunk. És ez annyira simogatta a lelkemet, olyan jólesett, hogy láthatóan érdeklődött irántam. Nagyon régen nem volt ilyenben részem.

Jóval idősebb lehetett nálam, látszott az arcán, hogy megélt már ezt-azt, de nem érdekelt, és úgy hiszem, ha tiltakozni akartam volna, sem sikerült volna, mert láthatatlan erők húztak felé. Nagyon szerettem volna megismerni. Viccelek, mindent tudni akartam róla. Tetszett a humora, a közvetlensége, és hát a külseje is elég megnyerő volt. Kísértetiesen hasonlított a Lordra az álmomból.

Fogtam magam, elővettem a telefonom, és beírtam a keresőbe a nevét. Nem sok találatot dobott ki a Google. Egyetlen használható forrást találtam. Abban részletesebben kitértek az életére. 1908-ban született, és 1952-ben lett öngyilkos a Glamis falai között. Skócia egy távoli szegletében volt birtoka, boldog házasságban élt, és komlót termesztett. A felesége halála után leányiskolába küldte egyetlen gyermekét, hogy ne lássa a fájdalmát – legalábbis így írták –, aztán, amikor érte indult, a Glamis kastélyban pihent meg egy éjszakára, de onnan sosem ment tovább. Azt írta a cikk, hogy a kastély temetőjében helyezték végső nyugalomra. Látnom kellett.

El is indultam, de akkor belém hasított a gondolat, hogy még tart a munkaidőm, és csak úgy nem mehetek sehova. Szomorúan kullogtam vissza a pult mögé, és unottan támaszkodtam rá. Potenciális vásárlók léptek be a díszes nagyajtón, mire igyekeztem életvidám arckifejezést magamra ölteni, kihúztam magam, és mosolyogtam. Azonban az idős pár elsétált mellettem. Csalódottan omlottam vissza a márványra.

– Könyörgöm, legyen már egy óra – sóhajtottam fel, és megtámasztottam a fejem.

– Olvasol a gondolataimban – mondta az ismerős hang. Gyorsan felegyenesedtem, majd zavartságomban a pultot kezdtem törölgetni. – Ezzel senkit nem versz át – lépett elém Evan.

– Te vagy az? – néztem rá kivirult arccal.

– Ó, ha tudom, hogy így fogadsz, hamarabb is idemerészkedtem volna – vakarta meg a tarkóját, majd a pultra könyökölt. – Nézd, szeretnék nyílt lapokkal játszani.

Megijedtem a szavaitól. Össze is vontam a szemöldököm, nem értettem semmit.

– Már nincs kedved hozzá, jó, semmi gond – előztem meg a szavait, aztán lecsaptam a rongyot a pultra, és a telefonom felé fordultam. Csalódott lettem.

– Végig mondhatom, drága hölgyem?

Csak megvontam a vállam, nem figyeltem rá. Éreztem, hogy, amit azon a napon felépítettem a lelkemben, pillanatok alatt romba dőlt.

– Ne hisztizz már, légyszi – nyúlt át a pulton, megfogta a karom. Lassan emeltem rá a tekintetem.

– Ez nem hiszti, csupán a hanglejtésedből tudom, mit akarsz mondani, és nem esik jól a dolog.

– Akkor oszd már meg velem, kérlek – fordult felém, mire én meglepetten néztem rá.

– Hogy nem érsz rá, dolgod van, beteg lett a tengerimalac, születésnapja van a macskádnak, ilyenek – legyintettem, és megforgattam a szemem.

– Te zakkant vagy, de bájosan adod elő – nevetett fel, én viszont csak még jobban begurultam. Jót szórakozott rajtam, én annyira nem.

– Mindegy, csak essünk túl rajta – csaptam idegesen a márványra. Megijedt a hirtelen mozdulattól, és arrébb ugrott, majd fura fintorral nézett rám.

– Mara, nem akarok semmit sem lefújni, nincs semmi konkrét dolgom – jött közelebb a pulthoz. – Csak szerettem volna még most pár szót mondani magamról, mielőtt a randin – formált idézőjelet az ujjaival – futamodnál meg.

Nagyon elszégyelltem magam, még a fejem is lehajtottam szégyenemben. Mert mindig előbb jár a szám, minthogy gondolkodnék. A türelem sem tartozott a pozitív tulajdonságaim közé, ami azt illeti.

– Most szégyellem magam, remélem, látod. Türelmetlen vagyok, és tudok olyan viselkedési formákat produkálni, ami a legtöbb embert, de leginkább a férfiakat, az őrületbe kergeti. Valószínűleg ezért sincs senkim.

– Én viszont türelmes vagyok, és tökéletesen tudok alkalmazkodni – mosolygott rám megnyerően. Belepirultam.

– Mást nem tudok felhozni a mentségemre, csak azt, hogy nő vagyok, és abból is a butábbik fajta – tártam szét a karom, és bűnbánó pillantással néztem rá.

– Semmi gond. Az ilyen reakciók mellett mindig van indok, és az általában szomorú – nyúlt át a pulton, és megsimította az arcom.

Megijedtem. Esküszöm, hogy szabályosan megrezzentem az érintésétől. Pedig rettentően imponált, de mégiscsak azon a napon találkoztunk, bár, mintha ezt egyikünk sem érzékelte volna, szabadjára engedtük a szavakat és a cselekedeteket.

– Mit is akartál mondani? – törtem meg gyorsan a pillanatnyi meghittséget, mert túlságosan is furán nézett. Olyan "hé, kislány, sok mindent tudnék veled kezdeni sötétben" nézése volt.

– Tényleg! – húzta el tőlem a kezét, majd a pulton kezdett dobolni hosszú ujjaival. – Lehet, hülyének fogsz nézni, de – idegesen nézelődött, és láthatóan feszült lett. Megleptek a reakciói, mert addig totál laza volt.

– Mondd csak nyugodtan, én már lejárattam magam előtted, most te jössz – emeltem meg egyik szemöldököm, és halk kacajjal bólintottam.

– Eszem megáll – csóválta meg széles mosollyal a fejét. A szeme csillogott, és verjen meg az Isten, de szívdöglesztő tekintete volt.

– Na, rajta! – sürgettem türelmetlenül.

– Hát, tudod – hajolt kicsit közelebb, mintha nem akarta volna, hogy mások is hallják a szavait. Elmosolyodtam, de igyekeztem nem kibillenteni a mondandójából. – Én egyébként nem hiszek az ilyen hókuszpókuszokban, meg nézzük meg egymás auráját dologban, és szerintem a déjá vu jelenséget is csak azért találták ki, mert unatkoztak, de – nézett rám hirtelen, majd grimaszolt, mintha megvitatta volna magával, hogy amit mondani fog, hülyeség, de azért is kimondja. – Amikor megláttalak... Jesszus, ez őrület! – csóválta meg nevetve a fejét. – Amikor reggel megláttalak – nézett rám újra ijedten.

– Mondd már! – kértem izgatottan.

– Olyan volt, mintha már láttalak volna, és egyébként – mutatott maga elé, majd folytatta: – reggel rohadt éhes voltam, de azután, hogy találkoztunk, csak te jártál a fejemben, nem pedig az a finom, teljes kiörlésű, sonkás szendvics, amit általában a büfében veszek. És a poén!

– Van tovább? – nevettem fel. Annyira komikusan adta elő, de közben halálra is volt rémülve. Értetlenül állt a történések felett.

– Persze, hogy van – intett le, és beszélt tovább. – A poén az, hogy előtted egy szőke hajú, plasztik cica volt itt. Tudod, mű mell, olyan lábak, hogy egyből szétcsusszan, meg csókos száj – rám nézett, majd elhallgatott. – Ezzel nem azt akarom mondani, hogy nem vagy szép, vagy ilyesmi, hanem, hogy azt a nőt le se szartam, ellenben, ha szakadó esőben kellene hazamenned, és csak egyetlen esernyő lenne, simán tartanám neked – sütötte le a tekintetét, majd rám nézett – amíg haza nem érsz.

Nem tudtam mit mondani erre. Egyszerre éreztem borzongást és melegséget. Rettentően bántam a kirohanásom, és nagyon szerettem volna, ha mond még ilyen szépeket. Kicsit talán nyers volt a hasonlatokat illetően, de nem tudtam, és nem is akartam haragudni emiatt.

– Most hülyének nézel, úgy tudtam! – vetette hátra a fejét, majd az arcára szorította a tenyerét, úgy morgott.

Nevettem. Hangosan kacagtam rajta. Úgy láttam, nem csak én fújom fel a dolgokat, és nem csak nekem vannak hülyeségeim. Ez egyrészt megnyugtatott, másrészt annyira jólesett.

– Nem, dehogy – tettem a karjára a kezem. Megrezzent, úgy, ahogy én is, amikor az arcomhoz ért. – Nem akartalak megijeszteni – húztam el a kezem, de megfogta.

– Nem, csak olyan volt, mintha egy pici áramütés ért volna – nézett rám hunyorogva, majd eltátotta a száját, tátogott.

– Én is úgy éreztem – sütöttem le szemérmesen a tekintetem.

– Ez felettébb fura. És én még azt hittem, velem van a baj – engedte el lassan a kezem.

– Nem, biztosan nem veled van a baj. Fura dolgok történnek itt – magyaráztam.

– Az elmúlt két-három napban nagyon sokszor hívtak az előtérbe ilyen-olyan problémák miatt. Tegnap este konkrétan nem kapcsolt be a riasztó. Sosem volt ilyen.

– Hát persze! – csaptam homlokon magam. – Simán beriasztott volna, mert az ablakokkal bénáztam, és ha megszólal, kiengedtek volna – rázott ki a hideg, ahogy a Lordra gondoltam.

– Mara, jól vagy? – nyúlt felém Evan.

– Csak szeretnék hazamenni, és a saját ágyamban aludni, meg egy forró fürdő is jólesne – ábrándoztam.

Feladta a leckét ez az egész. Azt hiszem, akkor még nem értettem teljesen, hogy mi, miért történik, sőt, konkrétan semmit sem értettem. Azt tudtam, hogy Evan képében egy bohókás, jóképű pasi lépett az életembe. Bíztam benne, hogy nem akar azonnal távozni. Igaz, nem úgy festett, mint akinek ez a terve, és mintha hasonlóságot láttam volna közte és köztem.