„A tudósok Kanada nyugati partján géntechnikai módszerekkel vizsgálták a régi tűlevelűek faanyagát. Meglepetésükre olyan molekulákra bukkantak, amelyek egyértelműen lazacoktól származtak. De hogy kerültek lazacok a fára? A rejtvény megfejtése a helyi medvepopuláció volt. Az állatok minden ősszel kifogják a felfelé vándorló lazacokat a hegyi folyókból, és a kövér halakat elfogyasztva a közelgő télre vastag zsírréteget növesztenek. És ahogy az lenni szokott, ha valaki jól megtömte a bendőjét: idővel egy medvének is ki kell mennie a vécére. Hol másutt, mint az erdőben… A nagydolog, amely túlnyomórészt a megemésztett lazacból állt, a talajorganizmusok táplálékának az alapja, ezek ürülékéből viszont a fák táplálkoznak. Az évek folyamán jelentékeny mennyiségű természetes trágya halmozódik fel, olyannyira, hogy ma azt feltételezik, hogy a lazacállomány számos nyugati parti erdő fennmaradásához nélkülözhetetlen.”

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Peter Wohlleben: Bäume verstehen. Was uns Bäume erzählen, wie wir sie naturgemäß pflegen

Pala Verlag, Darmstadt, 2017

A fordítást szakmai szempontból ellenőrizte és a jegyzeteket írta
Iványi Ákos

Copyright © 2017 by Pala Verlag, Darmstadt

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Malyáta Eszter, 2023

Borítóterv © Gerhes Gábor

Borítófotó © Shutterstock

Tolmács kerestetik!

A fák rejtélyes lények. Csendben álldogálnak a kertünkben, a nyári rekkenő hőségben árnyat adnak, ősszel szél süvít át a sárguló lombokon. Fajtól függően bőséges gyümölcs- vagy dióterméssel örvendeztetnek meg, függőágyak és hinták állványzataként vagy látványos stíluselemként szolgálnak. Bolygónk leghatalmasabb, leghosszabb élettartamú élőlényei közé tartoznak, mégis nagyon keveset tudunk róluk. Néha felsejlik bennünk, hogy itt többnek kell lennie, hogy az érdes kéreg mögött olyan titkok rejtőznek, amelyek első pillantásra nem tárulnak fel előttünk.

Ezekről a titkokról csak az elmúlt évtizedekben lebbent fel valamennyire a fátyol. Az 1970-es években a tudósok érdekes felfedezésre jutottak: az afrikai szavannákon különös viselkedést figyeltek meg a növényevőknél kedvenc étkük, az akácia leveleinek fogyasztásakor. Először percekig rágcsálnak egy fát. Ám mielőtt még enyhülne az éhségük, abbahagyják az evést, mert az akácia rögvest keserűanyagot kezd termelni a lombjában. Ha a gazelláknak és a zsiráfoknak már nem ízlik az akácialevél, 50–100 méterrel odébb vándorolnak, mielőtt nekilátnának lakmározni a következő fáról. Miért éppen 50–100 méterrel? A kutatók rájöttek, hogy a szomszéd fák pár perc elteltével szintén keserűanyagot kezdenek termelni. A növényevők tisztában vannak ezzel, és ösztönösen némileg távolabb folytatják a falatozást. No de honnan értesült a többi akácia a fenyegető veszélyről? – vetették fel a tudósok az izgalmas kérdést. A megoldás kulcsa az etilén nevű gáz, amelyet az elsőként megtámadott fa bocsát ki magából. Ez a kémiai „segélykiáltás”1 riadóztatja a szomszédokat, és így váltja ki a megfelelő reakciót.

Hasonló figyelmeztető jelzéseket időközben számos más fa esetében is megfigyeltek. Valószínűleg a legtöbb növény rendelkezik egyfajta kémiai kommunikációs rendszerrel, valójában egy élénken csevegő növényvilág vesz körül minket. A jelzések között akadnak olyanok is, amelyek célzottan bizonyos, a növényzetet megtámadó hernyófajták ragadozóit csalogatják magukhoz. A kutatás még gyerekcipőben jár, de feltételezhetjük, hogy a fák gazdag szókinccsel rendelkeznek az „illatnyelv” terén.

Tudományos-racionális szemléletű társadalmunk számára nehézséget okozhat, hogy ezen felfedezések alapján elismerjük: a növényeknek más képességeik is lehetnek. Például érzéseik. Ha – tegyük fel – egy rovar befúrja magát a kérgükbe, a fáknak észlelniük kell a betolakodó jelenlétét, „fájdalmat”2 kell érezniük, hogy immunanyagokkal és a szomszédjaik figyelmeztetésével reagálni tudjanak. Az, hogy a fáknak érzelmeket tulajdonítsunk, sokunk számára túlzásnak tűnhet. Ugyanez az állatok esetében, mivel ők sokkal jobban hasonlítanak ránk, lényegesen kevesebb gondot okoz. Jó, rendben, némelyiknek egy kicsivel több lába vagy szeme van, valamivel kisebb az agya, de nagyjából-egészében ugyanolyanok, mint mi. A központi idegrendszer nélküli növények ezzel szemben olyan megfejthetetlenek, mintha egy másik messzi bolygóról származnának. Ráadásul életük során kitartóan egy helyben szobroznak, ami tőlünk, örökkön sürgő-forgó emberektől oly távol áll, és ettől csak még értetlenebbül állunk előttük.

Valójában teljesen önkényes, hogy hol húzzuk meg a választóvonalat a növények és az állatok között. Míg a növények maguk termelik a táplálékukat, az állatok más élőlényekből élnek. Az újabb tudományos eredmények fényében azonban már nem helytálló az a különbségtétel, hogy lennének egyrészt az érző, kommunikáló lények (állatok), másrészt az automatikusan működő biorobotok (növények). Az, hogy ennek dacára az erdő- és mezőgazdaság, sőt az egész társadalom sokkal inkább tárgyaknak, mintsem élőlényeknek tekinti a növényeket, jelentősen megkönnyíti, hogy gondatlanul és felelőtlenül bánjunk velük. Ha figyelembe vennénk a tudomány jelenlegi állását, nemcsak a fajnak megfelelő állattartást, hanem a növények felelős kezelését is meg kellene követelnünk. Ám a társadalmunk még nem tart itt.

Ha tehát a fák kommunikálni tudnak, nem okozhatna nehézséget megértenünk őket. Csakhogy sajnos sem szótárunk, sem dekódoló készülékünk nincs az ilyesféle üzenetekhez. Bármennyire szeretjük is a fákat, a kommunikációs formáikról való tudásunknak egyelőre nem sok gyakorlati hasznát vesszük. Mégis jóval többet megtudhatunk, mint elsőre feltételeznénk. Gondoljunk csak az emberek közötti nonverbális kommunikációra! Magatartás-kutatók megállapították, hogy beszélgetés közben ösztönösen villámgyorsan észleljük a másik fél lelkiállapotát, a szavai mögött meghúzódó alapvető hozzáállását. A testtartás, az izomfeszültség, az arckifejezés minden szónál többet mond, és döntő módon befolyásolja, hogyan reagálunk az elhangzottakra. És éppen ez az a pont, ahonnan kiindulhatunk, ha szeretnénk megfejteni a fák titkait, és megtudni, hogy érzik magukat. Mert – akárcsak az emberek – a fák is nagyon pontosan kifejezésre juttatják a megjelenésükkel, hogy hogy vannak, honnan jönnek és hová tartanak. Ha tudjuk, mit kell néznünk és figyelnünk, a fák valójában nyitott könyvek. És csak a nyelvüket megértve leszünk képesek segíteni nekik, hogy a lehető legjobban érezzék magukat a kertünkben, csak akkor tudunk időben közbeavatkozni, ha veszély fenyegeti őket, így gondoskodhatunk arról, hogy pompás óriásokká fejlődjenek, és még az unokáink unokáinak is sok-sok örömöt szerezzenek. Minden egyes fa ezer történetet mesél arról, hogy mi formálta a karakterét, mi sebezte meg a kérgét és a lényét, mi tette egyedivé. Könyvem abban szeretne segíteni, hogy megértsük a környezetünkben élő fákat, almát, diót, platánt, fenyőt vagy nyírt.

Kezdjük hát el speciális „nyelvtanfolyamunkat”, hogy elsajátíthassuk a fák nyelvét!

A tölgyfa

Erdeink két legfontosabb tölgyfaja a kocsányos tölgy (Quercus robur) és a kocsánytalan tölgy (Quercus petraea). Hogy milyen keveset tud a tudomány a fákról, jól példázza ez a két tölgy is: a két faj keveredik egymással, a legkülönfélébb hibrid formákat hozzák létre, de igazából a mai napig senki sem tudja teljes bizonyossággal megmondani, hogy egyáltalán tényleg két különböző tölgyfajról van-e szó. A fák korát illetően hasonló a helyzet. Minden turisztikai szempontból érdekes hely ezeréves fákkal büszkélkedik a prospektusaiban, de ennek gyakran a fele sem igaz. Több mint 500 évet ritkán érnek meg ezek a fák. A tölgy ráadásul a legnémetebb fa címet sem követelheti joggal magának, mivel az Alpok és a tengerpart közötti területek túlnyomó részén, míg emberi kéz bele nem avatkozott a táj alakításába, a bükk volt a meghatározó fafaj.

A tölgy nagyon strapabíró fa. Lehet csapadék vagy szárazság, tömörödött talaj vagy fagy, mindent zokszó nélkül tűr. Természetes módon impregnált gesztjének köszönhetően még a nagy kiterjedésű sérüléseket is, amelyek más fajtáknál rohamos korhadást okoznának, könnyedén kiheveri, anélkül hogy a stabilitása csorbát szenvedne. Fénykedvelő fafajként szeret a napfényben állni. Nem veszekedős típus, jól kijön más fajokkal is. Ilyen szempontból ideális választás a kertünkbe. Ott nem éri el a maximális 40 méteres magasságot.

A mítoszoktól az ültetvényes fákig

A fák mindig is jelentős szerepet játszottak az ember életében, hiszen (az élelmen kívül) a legfontosabb nyersanyagot adták: a faanyagot. Fák nélkül – azaz melegítő tűz, oltalmat adó sátor vagy biztonságot nyújtó fegyverek nélkül – az őskori ember nem maradhatott volna fenn, létezése a legjobb esetben is csak röpke epizód maradt volna az evolúció történetében.

Nem csoda, hogy a hatalmas lényeket mindig is mély tisztelet övezte. A germánok szent ligetei már-már élő fatörzsekből épített katedrálisok voltak, árnyékukban vallási szertartásokat, többek között állatáldozatokat végeztek. A keresztény misszionáriusok ezért később minden ilyen fát kiirtottak, és kőből épített szentélyeket emeltek a domboldalakon, hogy a pogányokat rábírják, járjanak templomba.

Miután a Római Birodalom idején sok erdőt kivágtak, a népvándorlás korában, i. sz. 400 körül az őserdő visszafoglalta az elhagyatott településeket és földeket. 500 év múltán, azaz még egy fa élettartamán belül, a bevándorló telepesek ismét fejszét ragadtak. Az ekkortájt létrejött német településnevekben gyakori (az irtásokra vagy földekre utaló) -rath, -roth, -rode, -reuth vagy -feld végződés. A fakitermelések dacára azonban még számottevő mennyiségű területen érintetlenül maradt a természet.

A második középkori irtási időszak még inkább sújtotta az erdőt. Nemcsak az új településeknek kellett helyet teremteni, hanem nyersanyagot is biztosítani kellett a gazdasági élet nagy része számára.

A városok virágzását elhozó középkort a faanyag korszakaként jellemzik – fák nélkül ez aligha lett volna elképzelhető.

Később, az iparosodás kezdetén szintén az addigra már alaposan kizsigerelt erdőkre támaszkodtak. A fekete, füstös szénégető legények ezerszámra égették a bükk- vagy tölgyfából készült bűzös boksákban a faszenet. Öt-tíz méter átmérőjű, kör alakú helyeken felhalmozták a faanyagot, amelyet ezután földréteggel borítottak. Miután meggyújtották, körülbelül két hétig parázslott és füstölt az egész szépen magában, a „fekete ember” pedig őrizte a tüzet, és figyelt, nehogy elszalassza a megfelelő pillanatot az oltáshoz. Ha eljött az ideje, a közeli patakból hozott vízzel lelocsolták, és íme, kész is volt a hőn áhított nyersanyag. Hogy a szállítási útvonalat lerövidítsék, az első acélkohókat, üvegkohókat és sópárlókat az erdők közepére telepítették. És ezzel felgyorsították azok eltűnését.

A földművelés meghonosodásával az erdők kénytelenek voltak átadni a helyüket a szántóföldeknek, a tehenek vagy juhok a szántóföldeken kívül legeltek. Félig nyitott tájak jöttek létre

A megmaradt erdőmaradványokban folyó rablógazdálkodásnak csak a kő- és a barnaszén felfedezése vetett véget. Az iparmágnások a szénbányákhoz, többek között a Ruhr-vidékre vándoroltak, ahol a kimeríthetetlen energiaforrásoknak hála akadálytalanul terjeszkedhettek.

Kietlen, sivár tájakat hagytak maguk után, ezek újraerdősítésének ügyét az ekkoriban megalakuló erdőgazdaságok vették a kezükbe. Az elszegényedett lakosság nagy részéből azonban nemzedékekre kiterjedően kiveszett az erdők iránti szeretet, ami még a mesékben és a mítoszokban is tükröződik, amelyekben az erdőt fenyegető helyként ábrázolják.

A kopár pusztákra, hangás fenyérekre a nagyra nőtt juh- és kecskeállományok számára volt inkább szükség legelőterületként – a fák csak zavarták volna a legeltetést. A katonai szervezettségű erdőgazdaságok ugyan a legkülönfélébb fafajok vetőmagjait osztották szét a parasztok között azzal a meghagyással, hogy vessék el a kimerült földeken, de az éhező lakosság éjjelente inkább kiszárította a tűzhelyen a magokat, így aztán az éber szemű erdészeti hivatalnokok felügyelete alatt kijuttatott makkal és fenyőmaggal nem sokra jutottak.

Ugyanebben a korszakban, a felvilágosodásnak köszönhetően, megváltozott az emberek természetszemlélete: addig vizsgálgatták tudományosan, míg végül elveszítette misztikus jellegét. Miután számokkal és tényekkel leírták, úgy tűnt, a természet kiszámítható, sőt tervezhető. Ennek jegyében az új erdőket katonás rendben kezdték telepíteni. Az újraerdősítés hamarosan egyre nagyobb léptéket öltött: a faiskolákban nevelgetett csemetéket telente erdei munkásnak felfogadott parasztok ültették el. A hadi vadászezredekből toborzott erdészek előnyben részesítették a katonásan egyenes vonalakat. Mindent könyvelhetővé és ellenőrizhetővé kellett tenni – mi sem volt kézenfekvőbb tehát, mint hogy az új erdőket négyzet alakban alakítsák ki. Ha például egy fafajt a növekedés tekintetében száz évre terveztek, akkor az idő folyamán száz erdőnégyzetet kellett telepíteni, évente egyet. Ha egy „fadoboz” elérte a neki szánt életkort, ki lehetett vágni, majd újra be lehetett ültetni. Ezzel az (elméletileg) ideális megoldással minden évben rendelkezésre állt egy bizonyos terület a tarvágásra, anélkül hogy az utánpótlás elakadt volna. Megszületett a tartamosság (fenntartható fejlődés) gondolata. Bár időnként viharok vagy rovarok zavarták meg a rendet azzal, hogy teljes erdőterületeket pusztítottak el, a legtöbb erdőgazdaság a mai napig kitart az ilyen típusú területgazdálkodás mellett. A szakzsargonban ezt korosztályos erdőnek nevezik, mert az adott területi egységen sorakozó fák mind egykorúak (hiszen egyszerre ültették el őket). A természethez mindennek már nem sok köze van. Hogy megértsük, milyen távol állnak ezek a monoton ültetvények az eredeti erdőktől, vessünk egy pillantást az őserdőkre!

A nyírfa

A leggyakoribb nyírfaj a közönséges vagy bibircses nyír (Betula pendula). Fekete-fehér színű kérgének és lecsüngő ágainak köszönhetően könnyen beazonosítható. Széles körű elterjedtségéből is látszik, hogy gyakorlatilag bárhol jól érzi magát, Dél-Olaszországtól Észak-Svédországig mindenütt felbukkan. Csak akkor lép a helyébe a testvére, a molyhos nyír (Betula pubescens), ha az adott vidéken különösen sok a csapadék.

A nyírfák igazi hajcsárok: mindennek ripsz-ropsz kell történnie, életük első évtizedeiben sokszor már akár több mint egy métert is nőhetnek évente (végső magasságuk körülbelül 25 méter). Mindeközben nem tűrik a más fafajok konkurenciáját. Lecsüngő, rugalmas ágaikkal minden szélrezdülésnél hajcsár módra korbácsolják versenytársaik lombkoronáját, hogy azok elveszítsék a felső ágaikat. Ez az önző viselkedés jól tükrözi magányos harcos természetüket: a nyíreknek nincs szükségük védelmező anyafára, remekül elboldogulnak egyedül. Ellenben ha felnőnek, sok más fafaj cseperedhet oltalmazó árnyékukban, mivel a nyírek nagyon pazarlóan bánnak a fénnyel, és hagyják, hogy a nap áthatoljon rajtuk le, egészen a talajig.

Impulzív, viharos életüknek persze megfizetik az árát: maximális életkoruk a fák viszonylatában nagyon alacsony, mindössze 120 év.

Szabadságban növekvő fák

Az eredeti, természetes erdőkben lejátszódó folyamatokat felfoghatatlan lassúság jellemzi. A slow-mozgalmak lelassulást hirdető modern jelszavait mintha erre az ökoszisztémára szabták volna.

Már az aprócska magoncokat is visszafogják a növekedésben a szüleik. A terebélyes lombkoronákon keresztül a nappali fénynek mindössze 3 százaléka jut el a talajig – ez az élethez kevés, a halálhoz sok. Hogy „átsegítsék” kicsinyeiket a nehézségeken, az anyafák a gyökereiken keresztül finom kötelékeket hoznak létre, melyeken keresztül utódaikat cukoroldattal látják el. Az ily módon lefékezett, de egyidejűleg támogatást is kapó fiatal fácskák aztán sok évtizeden át kókadoznak magukban. Mi ennek a biológiai célja? Hogy a fatörzs nagyon lassan képződő faanyaga rendkívül sűrű legyen, ezáltal pedig rugalmas, továbbá ellenálljon a gombáknak. Így a törzs esetleges sérülései nem okoznak életveszélyes korhadást, továbbá a viharokban a fa meghajlik, és nem dől ki.

A fényhiány természetesen szintén nem a véletlen műve: arra kényszeríti a csemetéket, hogy egyenesen nőjenek.3 Csak így alakul ki ugyanis a törzs belsejében egyenletes rostszerkezet, elhajlások és félrenövések nélkül, amelyek később esetleg töréshez vezethetnének.

A függőleges növekedés úgy érhető el, ha az utódok „iskolában” cseperednek. A csoportok „vetélkednek” a napsugarakért. Ha egyikük úgy gondolja, csúcshajtásával oldalra kell fordulnia, akkor a többiek lassan növekedve elhúznak mellette, és elzárják a fénytől, úgymond „lekapcsolják nála a villanyt”. A stréberek árnyékában a görbén nőtt utód éhen pusztul, és újra humusz lesz belőle.

Egy távoli napon, amikor az anyafa „kileheli a lelkét”, és elkorhadt ágai immár szabadon áteresztik a fényt a talajig, az iskoláscsoport legnagyobb tagja elstartol, és szélsebesen tekintélyes fává nő.

Egy öreg fa halála persze ritka esemény. S hogy mi történik többnyire egy őserdőben? Semmi. A facsemeték mellett a sötétben nem nagyon marad meg más növény, úgyhogy az eredeti erdők inkább hatalmas csarnokokhoz4 hasonlatosak, amelyeknek oszlopai között az arra járók szabadon bolyonghatnak – bozótvágó kés nélkül is. Azok az erdők (legyen szó akár Közép-Európáról, akár az Amazonas vidékéről), amelyekben indák és bokrok állják el az ember útját, alapvetően másodlagos erdők, vagyis olyan területek, ahol az ember korábban már vágott ki fát. Miért ilyen sűrű itt a bozót? Ha az öreg fák zárt koronatetője hiányzik, és nem gátolja a fény behatolását, akkor a talajon bármiféle növényzet meg tudja vetni a lábát, olyan is, amelynek máskülönben túl sötét lenne az erdő.

A fák tehát természetüknél fogva meglehetősen megfontolt lények, akiktől távol áll bármiféle sietség.

A lucfenyők, erdeifenyők vagy bükkfák magoncai „fészeklakó” típusok. Szükségük van szüleik oltalmára és nevelésére

Fészeklakók és fészekhagyók

Az állatvilágból jól ismerjük a két fogalmat: fészeklakóknak azokat az utódokat nevezzük, amelyek szépen a szüleik mellett maradnak, szükségük van a gondoskodásukra. A fészekhagyók ezzel szemben a születésüket követően már önállók, ellátják magukat, és saját szakállukra, önállóan fedezik fel a világot. A fák „gyermekeinél” sincs ez másként. A legtöbb faj, mint említettük, igényli a szülei oltalmát és nevelését. Ilyen például a bükk, a tölgy, a jegenyefenyő vagy a lucfenyő. Jobb híján mostohaszülőkkel, vagyis idegen fákkal is megelégszenek. Az egészséges növekedéshez azonban minden esetben arra van szükség, hogy öreg fák álljanak a facsemeték mellett. A fészeklakók magjai ezért általában nehezek, és az anyafa közvetlen közelébe pottyannak, hogy a kicsik a mama közelségét élvezhessék. Mindazonáltal a termés egy része esetében a távolsági szállítás is kívánatos, hogy ezzel új terjedési lehetőséget biztosítson magának a faj. Némelyikük ezt aerodinamikai szerkentyűk segítségével teszi, például propellerekkel: sok tűlevelű, de egyes juharfajok magvai is a viharokat úgyszólván kivándorlásuk eszközéül használják. Mivelhogy a fák nem tudnak útra kelni, ezt a feladatot az embrióknak kell magukra vállalni (elvégre a magvak nem mások, mint embriók). A legnehezebb magvaknál egy állat áll be futárnak a szállítmányozási munka ellátására. A legújabb kutatási eredményekből kiderül, hogy a szajkó például akár tízezer rejtekhelyet is kialakíthat a bükk- és tölgyfák makkjai számára, noha nincs is szüksége ennyire. Az el nem fogyasztott ínyencfalatok aztán tavasszal idegenben kicsíráznak, új tölgy- és bükkerdők alapját képezve. A termés nagy része azonban a hazájában marad.

Ilyesféle állati futárok segítségével új tájakat meghódítani persze hosszadalmas folyamat. A raktárak ugyanis többnyire legfeljebb néhány kilométerre találhatók az anyafától. Az utazás csak 50–100 év várakozási idő után folytatódik, mert csak ekkorra lesz képes az utód maga is virágozni és szaporodni. Így a bükkök és tölgyek terjedési sebessége évszázadonként mindössze 20 kilométer.

Egészen más a helyzet a fészekhagyók esetében. Az ő embrióik a szó szoros értelmében pillekönnyűek: szüleik speciális repülőszerkezetekkel bocsátják útjukra az utódokat, hogy valóban a legenyhébb szellőfuvallattal is útra kelhessenek. A nehezebb magvak, például a legtöbb tűlevelű- és juharfafajé, rotorlapátokkal rendelkeznek, amelyekkel a fáról lepottyanva fékezni tudják az esésüket, és helikopter módjára pörögnek a levegőben.

Ennél is hatékonyabb megoldás, ha a súlyukat drasztikusan néhány milligrammra csökkentik. Ha pedig a porszem nagyságú magvak még finom szőrszálakkal is rendelkeznek, immár semmi sem áll útjában a nagy utazásnak. Így feltuningolva akár több száz kilométert is meg tudnak tenni egy viharban, az adott fafaj tehát ugyanilyen gyorsan tud vándorolni és új élőhelyeket meghódítani. Idetartoznak a nyírfák, a fűzfák és a nyárfák. Az ő ivadékaik, ellentétben az őserdei fákkal, fütyülnek a szülőktől származó védelemre és nevelésre. Őket arra edzik, hogy új helyükön villámgyorsan önállóan felnőjenek. Ehhez azonban sok fényre van szükségük a talaj szintjén, amiből az erdőmentes területeken akad is bőven. A szaknyelvben pionír (úttörő) fajoknak is nevezik őket, mivel bárhol megvetik a lábukat, ott is, ahol még nincs erdő. Gyors növekedésük segíti őket abban, hogy lehagyják a velük versengő cserjéket és füveket. A fákra amúgy korántsem jellemző gyorsaság és sietség azzal a hátránnyal jár, hogy jóval alacsonyabb a várható élettartamuk. Egyetlen pionír fa sem lépi túl a 150 éves korhatárt, sőt még a 100 éves kort is csak kevesen érik el közülük. A sötét őserdőben a nyírfáknak és társaiknak nincs sok esélyük, mivel utódaik az örök félhomályban szabályosan éhen halnak. Ezért olyan területekre vannak utalva, ahol az őserdőképződés zavart szenved (például erdőtüzek vagy viharkárok miatt). Vagy éppenséggel a mi kertünkre!

Tartalom

Tolmács kerestetik!

A tölgyfa

A mítoszoktól az ültetvényes fákig

A nyírfa

Szabadságban növekvő fák

A fák formái

A lucfenyő

A gyökerek

A fatörzs

Az ágak

A hársfa

A nyárfa

A fa „bőre”

A gyertyán

A lombozat

A vadcseresznye

A virág

Embriók

Üzenetek

Vízháztartás és téli álom

Hatalmi harcok

Együttélés az állatokkal

Az erdeifenyő

Albérlő növények

Az európai bükk

Ami a kort illeti…

A halott fa

Az otthonunk környékén élő fák

Az almafa

A beteg fa

Ember okozta veszélyek

Végezetül néhány megjegyzés

Jegyzetek

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szala Boglárka

Szerkesztette Szalay Marianne

A szöveget gondozta Torma Lászlóné

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

ISBN 978 963 355 948 2

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Ubuntu – Ubuntu Font License

Vollkorn – SIL Open Font License