Juhász Veronika

Kifelé a sötétségből

Egy ártatlan nő viszontagságai a börtönben

Copyright:

Juhász Veronika

Minden jog fenntartva. Bármilyen másolás, sokszorosítás, adatfeldolgozó rendszerben való tárolás a kiadó és a szerző előzetes írásbeli hozzájárulásához van kötve.

Kiadja a Szerző.

ISBN 978-615-81730-4-9

Kötetterv, tördelés: Skripecz Edina

Borítóterv és grafika: Sulyok Nikolett

Fotó: a szerző

Nyomda: Prime Rate Kft.

Felelős vezető: Dr. Tomcsányi Péter

Előszó

Ez a könyv nem önéletrajz, csak egy belőlem kikívánkozó sóhaj szavakba foglalva. Az, hogy a történetem a barátaimon kívül érdekel-e mást is, nem mértem fel előre. Csak remélem, hogy általában érdeklődésre tart számot, ha a legsajátosabb élményekről őszintén ír valaki.

Jóval korábban történtek az események mint a megjelentetés, de éveket vívódtam, hogy lelki válságomat - melyet véletlenül egy engem célba vett eljárás okozott - feltárjam-e mások előtt. Végül merészen mégis belevágtam. A tartalmat szerkezetileg két részre bontottam. Az első rész /2008 és 2009 között/ egy éve az elzárás és lakhelyelhagyás borzalmaival kénytelen szembenézésem időszakát öleli fel. Azután 6 éves csend következett, mely idő alatt a nyomozó hatóság végig fenntartotta a gyanúsításomat.

A második rész 2015. évtől indul, amikor levették rólam a stigmát, és az ügyészség határozata alapján minden gyanúsítást töröltek.

Talán vannak lényegtelennek tűnő elemek is a szövegben, hiszen nem egy lánc gyöngyszemeiként fűztem őket egymásba, hanem ahogyan a gondolataim azokat a tollam alá rendezték.

Köszönetet mondok mindazoknak, akik pozitív hozzáállásukkal átsegítettek a sokszor kilátástalannak tűnő útvesztőből, és mindvégig hittek ártatlanságomban. A teljes eljárás a letartóztatásomtól 2008. november 4-től a nyomozás befejezéséig, ill. a Főügyészség záró határozatának jogerőre emelkedéséig, 2015. decemberig tartott. Ez nekem hét év volt a pokolban a semmiért.

Remélem, hogy olvasóim számára nem időpazarlás, hanem tanulságos lesz a könyvem végigolvasása.

Karinthy szavaival (ELŐSZÓ /részlet/):

Nem mondhatom el senkinek,

Elmondom hát mindenkinek

Próbáltam súgni, szájon és fülön,

Mindnyájatoknak, egyenként, külön….

J.V.

Első rész

Most lelkem ’szenvedély’

Hullámi verdesik

Szemeim az eget

Hiába keresik.

/Vörösmarty/

Első fejezet /november 4. - december 5./

Még csak három hét, mondja az ügyvédem, az még nem hosszú idő, van olyan ügyfelem is, aki három hónap előzetes után úgy szabadult, hogy bebizonyosodott ártatlansága, szóval ne adja fel. Hogy védjem, ha feladja? Én csak segítem a maga vallomását, de más nem tudja önt védeni, csak saját maga.

Hát én pedig már úgy érzem itt a vég, tovább nem bírom ezt a bezártságot. De az első 5 nap volt a legszörnyűbb, akkor az őrület szele kerülgetett. Hogy kerülhettem letartóztatásba? Ez csak így megy, valakit-valamit figyelnek, és ha gyanúba kever(ed)ik lekapcsolják?

Milyen érzés volt a kedd reggel 7 óra, amikor kinéztem a zörejre a kapuhoz és három, amúgy szimpatikus fiatal egy hatalmas terepjáróval név szerint engem keresett. Talán tévedés, vagy csak érdeklődnek? De nem, a bemutatkozásuk után rögtön közölték, hogy le vagyok tartóztatva. Engedték, hogy lefürödjek, felöltözzek, miután a teljes lakás összes zugában meggyőződtek arról, hogy sem a számítógépen, sem a papírok között nincs a házban X céggel kapcsolatos irat, vagy más.

Sándor, mint rendesen most is telefonált, hogy ébresszen és köszöntsön reggel, csak annyit mondhattam a mobilba, hogy letartóztattak. Ez olyan filmszerűnek hatott, bár reszketett a lelkem: de majd tisztázódik ez a félreértés a nap folyamán. Murci cicámnak nagyon nem tetszett a váratlan színjáték, furcsa hangokat adott, kikéredzkedett, majd bizonytalanul visszanézett az üvegajtón.

Miután elolvastam milyen szörnyű állítás miatt tartóztatnak le, azt aláírtam azzal a megjegyzéssel, hogy nem követtem el ilyesmit. Ennek ellenére a kocsiban megbilincseltek és bevittek a munkahelyemre ahol éppen szeptembertől már csak 4 órára jártam be, mint nyugdíjas. Kinyittatták az iroda ajtaját és közölték én leszek a lefoglalást elszenvedő személy, minden lepecsételt, lefoglalt csomagra rá kell tennem a kézjegyemet. Egyre több ember érkezett a nyomozók mellé, hogy az irodában fellelt iratokat átvizsgálják.

A szomszéd szobában a legkorábban szokott érkezni egy új, kínai fiú talán 3-4 hónapja jelent meg először és a gépkocsivezetőket szokta elirányítani hova vigyék lerakni az árut. Teljesen meg volt szeppenve, de nem kommunikálhattunk, csak állt-állt semmit sem értve a folyóson. Jó lett volna, ha ővele íratják alá a szobájukban lefoglalt csomagokat, de mivel sokat kellett volna bajlódni vele a nyelvkérdés miatt, így kettőnk közül csak én jöhettem számításba. Nem volt módom ellenkezni, annyit tehettem, hogy a jegyzőkönyv felvételénél jeleztem, hogy az adott szobában én nem dolgozom, nem ismerem az ott lévő iratokat. Bár nem ittam egy kortyot sem, egyre gyakrabban jött rám a pisilési inger.

Most már tudom, hogy felszökött a vérnyomásom és a szervezet jobb híján úgy is tud küzdeni a felugró nyomás ellen, hogy üríti a szervezetből a felesleges folyadékot. Persze csak női őrizet és kíséret mellett mehettem a mosdóba és így láthattam a folyosón, hogy a takarítók és biztonsági őrök szemében is megjelent a rettenet, a bizonytalan helyzetértékelés. Mivel már 10 óra is elmúlt és senki nem jelent meg a szokásos személyek közül az irodákban meg a velem egy szobában általában 8:30-ra járó lány sem, így világossá vált, hogy összehangolt akcióról van szó és velük is történhetett valami.

Kérdezték akarom-e értesíteni az ügyvédemet, válaszom – nincs ügyvédem. Csak gyártották a csomagokat, leszerelték a számítógépeket. Abban a szobában, ahol az én asztalom volt, megmutattam mely polcokon vannak az általam használt iratok.

Ezt nem vették figyelembe, hanem összecsomagolták az irodában lévő könyvelőcég dossziéival, üres és kitöltött okmányaival, bélyegzőivel.

Érdekes, hogy dél elmúlt, nem ettem és nem voltam éhes. A folyosó végén lévő zárt irodát is kinyittatták egy lakatossal. No, az ott lévő iratmennyiség láttán megjósolták, hogy éjfél előtt biztosan nem végeznek, még ha ki is egészül a csapat. Már így is több mint húszan dolgoztak.

Volt aki részvéttel, volt aki semlegesen, de volt aki kötelesség tudóan úgy nézett rám, mint aki csak azért lehet letartóztatva, mert bűnöző. Küzdött bennem a remény, hogy ez nem tarthat sokáig, de hajnali kettő felé, immunissá váltam és úgy szignáltam a csomagokat, mintha én is a feltárásban aktívan közreműködő személy lennék. Már leülhettem és hozta elém a sok ismeretlen ifjú, lelkes, vagy fáradt nyomozó a csomagokat, ők pecsételtek én szignóztam, ők pecsételtek, én szignóztam… Azt sem tudtam, mik vannak a csomagban. Még az elején beleolvastam a bűnjeljegyzékbe, ahol többnyire különféle iratok 0001-től a végtelenségig sorszámozva szerepeltek. Aztán rájöttem, csak időhúzás, nem is tudom mik azok, minek nézzem meg.

Aztán hajnali 3 óra után beültettek a dzsipbe, de nem hagytak kétséget a felől, hogy most vallomást tenni visznek a központjukba.

Bilincsben vittek fel a 3. emeletre. Micsoda szörnyű folyosó, végeláthatatlan hosszú és szűk. Mintha először járnék itt, pedig nem. Amikor a 90-es évek elején még itt volt a Vám és Pénzügyőrség Fővárosi Parancsnoksága gyakran tárgyaltam ezekben az irodákban. Akkor tisztelettudó és szimpatikus tekintetek kísértek. Most az ellenkezője sugárzott felém. Persze ezek a pénzügyőr nyomozók más alakulathoz és korosztályhoz tartoznak.

Ott a folyosón megkérdezték tőlem, elfogadom-e a kirendelt ügyvédet, vagy van itt egy másik ügyvéd, akit meghatalmazhatok. Mint később megtudtam, őt egy vámos ezredes ismerősöm kérte meg hogy képviseljen és segítsen rajtam. Hajnali fél négy felé, csodálkoztam is, hogy ki lehet az az ember, aki azt mondja órák óta már vár rám. Nem ismertem, mégis őt választottam, mert mást nem is láttam, és ne várjon hiába rám. Néhány mondatos vallomástételemet aláírtam, melyben ismét csak kinyilatkoztam, nem tudom bűnöm mibenlétét. Az ügyvéd úr elbúcsúzott és közölték velem, hogy most egy zárkában fognak elhelyezni, de előtte egy orvosi vizsgálaton kell átesnem. Mostantól megszűnik számomra a külvilág.

A Gyorskocsi utcai Büntetés-végrehajtási Intézetben felzörgették őreim a nővért, és az orvost, akik ahhoz képest, hogy álmukból riasztották őket, lelkiismeretesen kikérdeztek és a rendszeresen szedett gyógyszereimet felírták.

Közben az utcában hajnalban összeverődött pár fős csoportot észleltem és nem tudtam mire vélni, talán már híre ment, hogy letartóztattak és engem figyelnek? De csak a fáradt agyam képzelődött és a csoport az utcán szétszéledt.

Tovább kocsikáztunk arra a helyre, ahol 72 óráig leszek fogvatartott. Hiába raktam ki még otthon szükségtelen dolgokat a kézitáskámból, több mint egy órát tartott tárgyaim számbavétele, melyet letétbe kellett leadnom.

A felvevő őr nagyon precíz munkát végzett, nem vont össze semmit, minden darabnak külön sorban saját elnevezése volt. Közben egy üres zárkában várhattam kb. 25 percig, míg elhelyezésem véglegeződik és megkapom a szivacsmatracomat az ágyhuzattal. Reggel fél hat felé már mindegy volt hol tehetem le a fejemet. A fogdaőr kellemes színfolt volt, megdicsérte a cipőmet és vigasztalt: minden nap, ami eltelik az jó, mert kifelé haladok. Csak én nem tudtam még, hogy miből haladok kifelé…

Nem is tudom, hogy a szerda hogy telt el, de délután ügyvédi találkozón csak azt láttam hosszú szempillájú ügyvédemben, hogy belé kapaszkodhatok egyedül, de ő nem igyekezett megerősíteni reményeim szálait. Az egyszemélyes zárkában továbbra is csak a külső zörejek tartottak éberen, mert az agyamban egyre homályosabb képeket láttam. Ki akarhatott nekem rosszat, tőrbe csaltak valahol? De nem tudtam gondolataim közt rendet rakni. Míg eljött a reggel és közölték tárgyalásra visznek a Bíróságra. Itt jöttem rá, hogy cipőmet, melltartómat elvették, csak papucsot és tréning alsót tudok felvenni. Tudomásomra hozták, hogy előző este kérelmi lap kitöltésével kell jeleznem, ha valamire szükségem van másnap.

Megbilincselve, pórázon, szirénázva vágtattunk át a városon, ami szépsége ellenére idegennek tűnt. A Bíróság utcáját lezárták a forgalom elől, de a bejáratnál már kamerával futkosó embert láttam, aki kereste ki lehet a legizgalmasabb személy, akit felvehet a TV adáshoz.

A további jeleneteket ismerősnek véltem a filmekből. Álarcos, felfegyverzett kommandósok, megbilincselt idegen személyek, kínaiak, magyarok, akik között az iroda 3. emeletén dolgozó kollégákat ismertem fel. A bírósági terembe mindenkit betereltek, ismertették mely vádlottat ki véd, közölték a vádat és lehetőséget adtak szóbeli vallomástételre, amely teljesen formálisnak tűnt, mert az ügy súlyosságát értékelve az ügyészség senki szabadlábra helyezését nem engedélyezte. Ügyvédem próbált erre az eredményre engem felkészíteni, de én csak hitetlenkedtem miért zárnának be engem 30 napra, nem bűnöztem, nem vettem részt semmilyen összeesküvésben, mit látnak bennem, hogy elszökök, vagy megsemmisítek, nem tudom milyen bizonyítékokat? Az ügyvéd szerint ezek hülye kérdések és rajtam kívül a rólam ítélkezőknek nincs kétségük arról, hogy ők jól döntöttek.

Szegény Sándor, aki egész nap lent várt az utcán, most hírül kapta, hogy nincs kiengedés, ha jót akar tenni, fusson haza és szedjen össze szükséges holmikat, amit rendkívüli engedéllyel bevihetek a fogdába. Gondolom a pánik hangulata miatt, vagy az ügyvéd úr nem pontos listája miatt a csomagból kimaradt az újság, a könyv, a krém, az elemes rádió, stb. De legalább amikor behozta a nyomozóhivatalba láthattam őt egy szösszenet időre. Szemünk riadt és tanácstalan volt, de sírását visszafojtva próbált egy határozott mondatot kinyögni. Ki kell bírnod! És ezt ismételgette. Még részt kellett vennem egy lefoglalt széf kinyitásánál, ahol aláírásommal hitelesítettem, hogy üres, csak egy használaton kívüli töltény zörgött benne.

Aztán vissza pórázon a zárkába, ahol volt időm eszembe idézni, hogy csütörtök este van és az Operettszínház Rómeó és Júlia előadására mentünk volna aznap. De ma december 6-a van és kezdődik az újabb 30 napos elzárás, mely tény tudatosulása folyamatos pisilési ingert váltott ki belőlem. Ugrált a vérnyomásom. Kalapált a szívem.

Reggelente a nővér megmérte a vérnyomásom, mert behozatalkor a rabosításkor 170/100-at mértek, de az első hét végére rendeződött 140-re.

Az első nyugdíjas hónapjaimra azt terveztem, hogy szépen végigvizsgáltatom magam és figyelek az egészséges életmódra. Szemorvoshoz és proktológiára kértem kórházi beutalót októberben. A szemészeten megállapították, hogy van egy lencsényi jóindulatú daganatom a szemhéjon amit gyorsan vetessek ki. A Bajcsy kórház szemészetén profi és precíz módon kifejtették a tokjából és elküldték szövettanra. Kontrollra időpontot akkorra kaptam, amikor a proctológia is előjegyzett még örültem, hogy két legyet ütök egy csapásra. Hát azt a két legyet nem gondoltam volna, hogy bilincsbe verve fogom leütni, mert a kontrollvizsgálat napján én már fogdalakó voltam és a fogdaorvos az előadóval egyetemben kiküldött egy új egyeztetett időpontban a kórházba. A kórház az én lakókörnyezetemben van, így minden esélyem meg lehetett arra, hogy a folyóson vagy az udvaron összefutok egy ismerőssel. Női őrzőm nyugtatott, ha rám köszönne valaki, csak nyugodtan válaszoljak és a kabátom ujja alá rejtsem a bilincseket.

Édes Istenem! Milyen alkalmazkodó az ember. Bilincsben, mellettem két őrrel csak úgy sétálgatok a kórházi folyósón.

A szemészorvos mély empátiával kezelte a helyzetet és a 4 db varrat kiszedése után jókora kötést helyezett a szememre. Hozzájárulva ahhoz, hogy kevésbé legyek felismerhető, viszont sokkal feltűnőbb jelenség lettem. A proctológián megdöbbentek a jelentkezésünkön és várnunk kellett legalább egy tucat többi beteg között kb. 1,5 órát, míg a vizsgálóba hívtak. Aláírattak egy nyilatkozatot, hogy beleegyezem, hogy női őrzőm a vizsgálat ideje alatt jelen legyen.

Édesapámat rosszindulatú vastagbél daganattal műtötték ugyanitt, ezért veszélyeztetett lehetek erre a betegségre.

Visszaúton szikrázó napsütés volt és összegezve nagyon jó véleménnyel voltam a kórházról. Sokkal tisztábbnak láttam, a park gondozott volt, a személyzet szakszerű és készséges. Érdeklődtem édesapám orvosa után is aki, bár a műtétet jól elvégezte, de gondatlan utókezelése miatt az apám teljes hasfala szétszakadt. Ha nem vagyunk otthon olyan éberek, fertőzésben meg is halhatott volna. A főorvost már más osztályra helyezték.

Női őrzőm figyelmeztetett, most tegyem el egy jó darabig a kinti életben látottakat és csak néztem ki a kocsi ablakán és irigyeltem minden embert, aki mozgott az utcán!

Mivel sem olvasnivalóm, sem rádióm nem volt, a zárkában elkezdtem papírra vetni a velem történteket.

Először csak céltalanul, aztán gondoltam, ha rendszerezem, később felhasználhatom. Kiadogattam az ügyvédemnek, amit megírtam, de ő elkeserített, hogy olvashatatlan az írásom. Naná! Még stressz-mentes időkben is volt eset, hogy a régi asszisztensemnek nehézséget okoztam a munkaanyagaimmal. De most ilyen környezetben hogy lehet ezt számon kérni rajtam! Aztán megnyugtatott, hogy kolléganője sikeresen kibogarászta írásaim nagyját, ahol végképp nem ment azt kipontozta és így össze is állítottak egy vallomásfélét.

5. napra elköltöztettek a magánzárkából és egy két-fősbe helyeztek ahova éppen előttem került egy Ani nevű hölgy.

Ő megörült nekem mondta, milyen rossz egyedül én meg csak pihegtem, mert alig bírtam áthurcolni az ágybetétet a csomagjaimmal együtt, mert kétszer fordulni vele nem lehetett.

A zárka nagyobb, mint az előző, de az ágyról a matrac 20 cm-t lelóg, mert keskeny. Fény nem jut be sosem, bár van rajta olyan ablak, amely előtt 20 cm-re másik alacsony fal van. A hölgy dohányos és kesergett, hogy miattam lemond a benti dohányzásról. Miért mond le, villant át rajtam és kétely merült fel bennem, csak nem az én megfigyelésem a dolga? Ezután a lelkem egyre háborgóbb lett, egyre inkább veszítettem a maradék optimizmusomból. Az ügyem előadójának irántam tanúsított jóindulata biztosan egyenlő a nullával.

Az ügyvédemmel való találkozás után reszketés jött rám. Szeretteimmel még semmilyen kapcsolattartást nem engedtek. Hasmenés kínzott, depressziós érzések, az elveszejtésem rémképei környékeztek és éreztem, hogy nem tudom kordában tartani az idegeimet. Ha nincs az új zárkatársam, tán az első 10 nap után megőrülök. De ő hús vérből volt, edzett fajta, külső és belső sérülések számos nyoma a testén, mégis az életről beszélt és bíztatott.

Néhány nap után már jobban megnyíltunk és kérdéseire néhány rövid mondattal ecseteltem lefogásom okát. Jókat nevetett, hogy Guinness rekordok könyvébe fogok kerülni a hülyeségemmel, ha magam toltam a fejem a hurokba, holott semmilyen bűncselekményre nem is akart senki rábírni én pedig nem is tettem olyat. Jókedve persze nem sokban enyhítette lelkem állapotát, de elkezdtünk beszélgetni és jól esett, hogy ő hálás hallgatóság. Érdeklődik gazdaság, politika, irodalom iránt. Néha itta a szavaimat, ha olyan gazdasági tényeket magyaráztam, amit olvasott vagy hallott a hírekben, de nem értette. És tényleg, hallgatók olvasók tízezrei maradnak tájékozatlanok annak ellenére, hogy ma már százszor több hírforrás használható, de azok nem magyarázzák el a hírek és a tények lényegét a többségnek érthető nyelven. Nagyon gyakorlatias talpraesett nőszemély, aki, amikor látta, hogyan szerencsétlenkedek a mosott ruha kicsavarásával, megmutatta, hogy a fali csapra tekerve hogy lehet csöpögés-mentesen csavarni. Mindenkinek a zárka életének elviseléséhez szükséges optimális mennyiségű holmit, élelmiszert illik tárolni a szekrényében. Ő nem tévedett a csomagja tartalmának megrendelésében. Míg nekem a 2. csomagban sem jutott be a rádió, mert azt walkmennek minősítették, az arckrém, mert az sajnos nem műanyag tubusban volt stb., neki mindig minden hiánytalanul megjött. Közben az ügyvéd kérte, hogy készítsek egy célirányos, újabb vallomást. Az irományomat a beszélőn egyszer átolvasta, majd visszaadta és azt mondta, hogy ehhez tartva magamat majd élőszóban az ügyem előadójánál tehetek vallomás-kiegészítést. Ezt a lehetőséget mi magunk már korábban kértünk írásban.

Hozzátartozóként megjelölhettem három kapcsolattartó személyt. Ügyészi engedély kell hozzá, hogy telefonálhassak nekik, vagy beszélőn találkozhassunk 30 percre egyszer egy hónapban. A telefonálási engedélyt csak az ügyvédem mobilszámára kaptam meg. Akikkel a szívem, lelkem remegését, vagy a félelmeimet megoszthattam volna, azokhoz nem. Már valami kiszámított kegyetlenséget véltem felfedezni a külvilági hatalom birtokosaiban. Vagy arra várnak, hogy feladom, megtörök, vagy vallok, és ezért lelki kínzásnak vetnek alá? Valamilyen kreált csapda lehet e mögött. Én nem tudok sem csalásról, sem hamisításról beszámolni. Nem irányítottam, nem szerveztem ilyen cselekményeket. Mit akarnak? Rólam döntenek nélkülem? Az ártatlanság vélelmét nem megadva, bizonyítékok nélkül máris büntetnek.

A zárkában egyre hidegebb van, nagyon fázunk. Esténként korán sötétedik, ami tovább növeli azon óráim számát, amikor félszben vagyok. Néha tornászás után úgy érzem, hogy igenis meg tudom magam védeni. Napközben meditálok, Prana nadis energiát próbálok magamnak adni, de egyre rövidebbek a kibírható idők melyekben erőt érzek ehhez. A fázás ellen két zoknit, két pulcsit veszünk fel. A nap fénypontja a fürdés, amikor 15 percig állunk a forró víz alatt, /ha hagyja a fegyőr, mert ő nyitja meg a vizet a fürdéshez/ ez átmelegít és kitart estig. De a zárka napi hőmérséklete 16°C körül lehet. Most már a szellőztetést is nagyon meg kell gondolni, mert ha kinyittatjuk az ablaknyílást, (mert csak kívülről lehet) nem tudjuk, hogy a visszazárásra mikor kerülhet sor. A vallomás-kiegészítés napján engedélyezték, hogy találkozhatok Édesapámmal és Sándorral külön-külön 30 percig. Hát azt nagyon nehéz leírnom. Amikor megjelent az ajtóban a pici, törékeny édesapám látszott rajta, hogy igyekszik tartani magát. Még igyekezett udvarias viselkedést magára erőltetni és férfiasan viselkedni. De amikor megöleltük egymást eltört a mécses. Szörnyű látni egy Apát, akinek világ életében én voltam a büszkesége, hogy erejét veszítve nem tudja, hogyan segíthetne rajtam. Milyen kereszt cipelését kell még kibírnunk mondta és a nadrágján láttam végigcsorogni, amit nem bírt már tartani. Rángatózott a szája széle és próbált az előadó felé fordulva könyörgő szemekkel kérni. Talán nem is tudok visszaemlékezni szavakra, mert a lényeg az volt, hogy megfoghattam a kezét, amely még soványabb lett az utolsó találkozásunk óta. Papa tartsd magad kérlek, mert én itt benn akkor tudok harcolni az igazamért és becsületemért ha tudom, hogy te vársz és rendesen eszel, hogy kitartson az erőd. Férjemmel 10 éves korunk óta ismerjük egymást, szó nélkül is értjük a másikat. A kis buta palacsintát hozott, mint az én kedvencemet, aminek sosem tudtam ellenállni. Most a beszélőn le nem tudtam volna nyelni egy falatot sem. Neki ez a hozzáállásom mindent elmondott arról, hogy milyen állapotban vagyok. Bontatlanul vitte vissza a nyáron általam eltett lekvárral megkent finomságokat.

A zárkába estére visszaérve kitörési rohamom volt, de csak csendes. Zárkatársam tudta, hogy az idegeim és az energiám olyan szinten pörög, hogy villamos turbinát lehetne beindítani vele. Éjszakára nyugtatót kértem. A rendszeresen szedett gyógyszereket nővér osztja ki és az őrök jelenlétében kell lenyelni. Ha az adagot növelni, csökkenteni akarom, be kell jelentkezni reggelre az orvoshoz. Én már voltam nála néhányszor, mert ez is egy alkalom, hogy a szörnyű zárakkal elreteszelt zárkából csak néhány percre is, de távol legyek. Szegény barátom semmilyen kontaktus lehetőséget nem kapott, csak az ügyvéden keresztül tudunk üzenni egymásnak. Őt kértem, hogy támogassa Apámat, fogjon össze a volt férjemmel az én érdekemben, de nem tudom, csak bízok benne, hogy tartják magukat és támogatnak. Idén januárban halt meg az Anyukája. Olyan szenvedést és hosszantartó lelki fizikai traumát még nem láttam férfinál, mint nála. Az eseményt nem tudta mai napig feldolgozni.

Elterveztem, hogy ősztől többet figyelek rá, már csak kedvtelésből fogok egy darabig a munkába járni. Ezért is voltak színházi esték betervezve, novemberben egy hét hajdúszoboszlói gyógyüdülés. Karácsony előtt Tenerifén - már a repülőjegy is meg volt - egy hét üdülés várt volna rám a barátokkal. E szép kikapcsolódások helyett valaki mást szánt nekem.

Visszatérő gondolat fejemben, hogy milyen előjelek vetítették elém ezt a csapdát, a bekövetkezhető szörnyűséget. Letartóztatásom előtti délután korán eljöttem az irodából, de még ránéztem a bejövő e-mail-jeimre és a több ki nem nyitott levél közül rákattintottam egy-kettőre. Köztük egy ismerősömére, aki kb. 15 éve volt az asszisztensem és szerencsét próbálni kiment Amerikába. 2008-ban örömmel fedeztük fel egymást a világhálón. Azóta, küldözgetett nekem tanmeséket, üzeneteket, melyeken többször szerepel: küldd tovább 5-10-15 további címzettnek. Ezek olvasásakor olyan felemás érzés fog el, és inkább nem küldöm el. A legutolsó üzenet, melyet kinyitottam, szintén egy történet, mely alatt olvasható volt; valaki, aki korábban elmulasztotta tovább küldeni az üzenetet, egyiknek a gyermeke meghalt, mást baleset ért, harmadik börtönbe került... Bosszankodtam miért nyitom ki a szöveget, de úgy emlékszem senkinek nem küldtem tovább. Most motoszkálhat bennem, hogy vajon fogott rajtam az átok? Egy hónappal korábban saját kocsimmal olyan balesetet szenvedtem, amelyben egy kereszteződésben gondos körülnézésem után, kvázi a semmiből belém száguldott jobbról egy Toyota Yaris és csúnyán összetört. A fogyasztó terápián - ahova éppen tartottam volna - a masszőr okkult tudományokkal is foglalkozik és rögtön figyelmeztetett. Nézzek jól körül az életemben, mert ez a váratlan karambol valami rosszat vetít előre. Hát ez a fogdában tartás nagyon rossz. Keresem a lelkiismeretemben, a tetteimben a hibáimat. Találok is korábbi életemből néhányat, amit meg is gyónok magamnak és megbánok. De senki iránt nem érzek haragot, gyűlöletet. Éppen csak azt gondolom félreértés és nagyon ellenem játszó körülmények történtek, amelyeket majd biztosan tisztázhatok. De mikor? Kibírom ezt a meghurcoltatást idegileg?

A bezártság szörnyen nyomaszt és félelmetes úgy hallani az ajtón kívüli zörejeket, hogy nem látsz ki, csak a zárak, reteszek kattannak, ajtók csapódnak, embereket visznek-hoznak. A szívdobogásomat egész nap fokozottan érzem, pedig igyekszem magam nyugtatgatni.

Tudom, hogy már széles körben ismert tény a fogva tartásom. A vámszakmában a napokban volt országos konferencia, ahol ismerőseim körében futótűzként terjedt a hír. Szerencsére sokan és jól ismernek, ezért előttük nincs mit szégyellnem, úgysem azonosulnak a vádlóimmal. Régi kollégáimat, barátaimat is számba veszem. Bár több százan vannak, érzem, hogy a nagy többség szorít nekem és mellettem van. Legalábbis most, amíg frissek a hírek és ez egy nagy szenzáció. A Veráról ilyet senki nem gondolt volna. Hogy történt? Mi történhetett?

És a család. Hát rájuk is sokkal többet gondolok, mint a szabad életemben. Érdekes, hogy átalakul az emberben a dolgok fontossági sorrendje. A meleg együttlét, az összetartozás emléke jó érzéssel tölt el pillanatokra, de a hiánya hosszan tartóan, egész nap fáj. Talán fel tudják e fogni a kintiek mit jelent az, ha akire gondolsz, csak a belső szemeddel és füleddel érzékelheted. Nincs mobiltelefonálás, nem érheted el amikor akarod, csak szenvedsz a hiányától és égsz, égsz, égeted magad, amíg az életösztönöd ki nem rángat ebből a helyzetből.

Érdekes, úgy emlékszem a karambolom napja előtti napon vettem meg első nyugdíjas bérletemet. Kellett hozzá a nyugdíjas szelvényt is bemutatni eredetiben, két fényképet átadni és utána a kezemben az új élet igazolása. Már mutogathatom is, hogy nyugdíjas lettem. El is határoztam, hogy nem fogom én a szép kis Škoda sport Fabia-mat használni minden csipri-csupri ügyintézésben, amit hol a postára, hol az önkormányzathoz, hol az APEH-hez, hol a bankba futáshoz használtam. Majd ráérősen a 4 órás nyugdíjas munkaidőmben szépen bele fog férni, hogy én buszozok. De, hogy mégis miért nem a bérletemmel mentem a terápiára, a karambol napján, ez rejtély. Arra emlékszem, hogy túl sokáig ücsörögtem az irodában a számítógép előtt. Rengeteg olvasatlan magán üzenetem volt, azzal elidőztem. Mire ránéztem az órára negyed hat volt. Na gyerünk, még beérek a városon keresztül gondoltam a Budagyöngyébe 18 órára. De nagy forgalmi dugókba kerültem. Tömegközlekedéssel kétszer olyan gyorsan elértem volna a célba, ha, ha... (ha az ember előre tudná, hogy elesik, hát előtte leül). Útközben a Margit körúton össze-vissza szlalomoztam, hogy előbbre jussak és az utolsó útszakaszon teljesen ösztönösen egy új mellékutat választottam, hátha egy kis időt nyerek. Hát a döntés nagyon rossznak bizonyult. Ha a Gábor Áron úton fordulok a Szilágyi Erzsébet fasor felé legalább a karambolt elkerültem volna. De úgy látszik a sorsom forgatókönyvét nem sikerült átírnom!...

Utólag már a karambolos kocsim leadását és egy új Fabia vásárlását elhatározó döntésemet is rossznak minősítem, de az a hajszál, ami az új kocsi vásárlása felé lökött, győzött.

Hogy mi kerül egy ilyen kis 1.400 cm^3 autóban 3.150.000.- Ft-ba, az csak a papírok átvizsgálása után derült ki. Üzembe helyezés = 100.000,-Ft. A regisztrációs díj több mint 700.000,- Ft. A kocsi vételára csak 2,3 millió lenne! Hát értem, hogy miért van sok szlovák rendszámú személygépkocsi a városban!

Bizonytalan várakozás. Ez az organikus betegségnél is rosszabb. Zihál a lelked, a tüdőd, a szíved dörömböl, az agyad hol tompa, hol küzdésre lendül. Mit lehet tenni, ha orvosságot szedsz, elnyomod a tüneteket, de az ok nem szűnik meg. Mindig küzdök az ellen, hogy növeljék a gyógyszeradagomat, de akkor nem szabad az orvosnak panaszkodni.

Milyen páncélozott lelkű egyének kezében vagyok? Leveleimet az engedélyezett hozzátartozóim nem kapták kézhez. Telefonkapcsolatot azért nem létesíthetek velük, mert a fogda egy másik intézményhez tartozik, mint aki az én fogvatartásomat elrendelte. Így az ügyem előadójának át kellene utazni a városon, hogy jelen legyen a beszélgetésnél, hiszen az csak az ő jelenlétében bonyolítható le. Már 23. napja bezárva vagyok.

Szörnyűek már a reggelek is, nem csak az esték. Eddig azt hittem talán sok a vérnyomáscsökkentő tabletta melyet reggel veszek be, utána mindig heves szívdobogás, remegés fog el. A börtönorvos szerint nem csökkenthető az adag.

Csak a pszichés félelmem jött elő az újabb naptól a börtönben.

Na és a ma délután? Tudjátok milyen érzés hallgatni a beszélőn az ügyed védőjét, aki nem rejti véka alá, hogy több esélye van a hosszabbításnak, mint a 30 nap utáni szabadulásnak? De miért? Mert főszereplőnek vagyok kinevezve és úgy biztosabb, ha a nyomozó hosszabbítást kér. Acélozzam már meg a lelkem, nem egy lányregényben szerepelek! Ne legyek szentimentális! - mondja. Magam vagyok. Az ártatlanság vélelme hangzatos lózung, de jobb, ha tudja a fogvatartott, hogy neki kell bizonyítani, hogy ártatlan. Csak hogy be van zárva, nem beszélhet senkivel. Hát akkor nincs más hátra, mint türelem. Tartsa fenn magát mentálisan, fizikálisan, hogy ne törjön össze, amikor kell tiszta fejjel nyilatkozzon, helytálljon. De ezt nem biztos, hogy meg tudom ígérni. Jelenleg a 24. napon mélyponton vagyok. Reggel óta szédülök és hosszasan sírok, sírok. A gyógyszerbevételnél majdnem megfulladok, mert félrenyeltem. Zárkatársam vigasztal, ne add fel, egészségesen kell innen kimenned cicám. Cicámnak ő csak azt nevezi, akit szeret. Ez vigasztalhatna, hogy van itt aki szeret, de minden érzésemben az üresség, a nihil lett úrrá.

Csak azok a nyomozók vannak előttem, akik kegyetlenül bürokrata módon vadásszák a zsákmányt válogatás nélkül, aki hálóba kerül, az ott vergődhet. A vádlók biztosan panaszkodnak milyen őrületesen sok a munkájuk, mennyire leterheltek. Mibe kerül ez a procedúra, mennyi érintett és érintetlen személy mehet az eljárás alatt tönkre. Számít ez?

Ani szerint egy éjszaka alatt 10 évet öregedtem. Nem mehet ez így tovább! Három órás letargikus mélypont után felvettem egy könyvet társam asztaláról. Danielle Steel Emlékezés – belenéztem, könnyűnek ígérkezik. Ezt jó lesz elolvasni, elterelni a gondolataimat. És milyen csodák vannak a könyvben, római, párizsi helyszínek, utcák, ahol én is jártam, olasz mondatok, ismert kifejezések, ami tényleg átlendített egy olyan állapotba, hogy amikor felnéztem a könyvből, hirtelen otthon éreztem magam. Meghökkentő csalódás és furcsa, hogy érzékvilágom már el tud rugaszkodni a valóságtól?

Tini koromban sokszor foglalkoztam gondolatban azzal, mit csinálnak azok, akik börtönben vannak. Mindig könnyeden, átérzés nélkül azt gondoltam, én biztosan hasznosan tölteném bent az időt, megtanulnék egy idegen nyelvet. Hát most a bőrömön érezve azt, hogy mi is az elzárás, már másképp gondolom. Alapvetően nem szoktam sem erkölcsi, sem életstílus, sem társadalmi vonatkozásában változtatni nézeteimen, azok hosszú évtizedek óta állandóak. Csak az életkörülmények változtak körülöttem. Most talán a legjelentősebben.

Na de apró-cseprő bajok is foglalkoztatnak. Pl. arckrémet még mindig nem kaptam, pedig a fogdaőri vásárlási jegyzékbe felsoroltam. Kéthetente egyszer lehet vásároltatni, ha van a letétben pénzem. Sajnos abban az üzletben ahova mentek, éppen nem volt semmilyen arckrém, sem Nők Lapja. Hát kis szerencsém sincs. De itt az Ani. Ne keseregj, a kézkrémedből – amit ha használni akarok, mindig el kell kérnem az őrtől – majd abból tartalékolunk. És hogyan? Hát ő lehúzta a cigis dobozról a celofánt, azt félig telenyomtuk a krémmel, a celofán felső nyitott szélén a krémet vékonyan végighúzta, majd összenyomta. Tessék, itt van, használd! És tényleg működik. A krém napokig friss marad, ha kifogy, újból bekérem a kézkrémet és egy új cigis celofán formát töltök meg. Hát ez nem helyettesíti a kozmetikai kezelést, amire a novemberre tervezett szoboszlói üdülés előtt időpontot kértem, de Ani tovább ajánlkozik. A lábadról is le tudom borotválni a szőrt és fürdéshez bekéri a női borotváit és nagy rutinnal borotválja magát, amit nyáron hetente, télen kéthetente el nem mulasztana. Na muti a tiédet, megcsinálom! Egyelőre visszautasítom, mert tudom, ha egyszer elkezdem borotválni, nem lesz elég két-három havonta sem leszedetni, mint eddig, hanem állandó programmá kell tenni.

De Ani a női ékességét is nagyon gondozza. Kérdem, miért borotválod fazonra? Hát miért? Ez a divat és így higiénikus. Bár a fiúk otthon, amikor szexfilmet néznek, mindig hangosan lelkesednek, ha a sok meztelen csiga között egy borotválatlan lányt látnak. Nézd, micsoda bundája van!

Anit nem a fejére ejtették, tudja a nővérek beosztási sorrendjét, az őrökét is. Csupán pusztán jó megfigyelésből? Nem mindegy neked ki mikor jön szolgálatba? – kérdem. De nem ám! Egyáltalán nem egyforma emberek. Ő meg tudja állapítani ki milyen emberséges, engedékeny, kegyetlen szigorú, vagy nem. Ezért felkészülhet előre arra, ha esetleg szeretne valamit elérni náluk.

A beosztást és szimpátia skálát felvezetve egy üres lapra felragasztotta szekrénye belső oldalára. Mivel? Két fogkrémcsíkot húzott a belső farészre és rányomta a papírt. Tényleg felragadt. Cigizésén kívül egy hibája van ennek a lánynak. Imádja a horrort. Nekem is előszeretettel elmesél egy-egy szaftos filmet, jelenetet. Amikor csak lehet, próbálom a hallójáratomat elreteszelni ezekben a pillanatokban.

De el kell ismernem, voltam már olyan összeomlás közelben, amikor ő lendített vissza az ájulásból.

A rádiót gyakran hallgatja, így a friss hírek is eljutnak hozzám. Az indiai terrortámadás, a balesetek, mások szörnyűségei. Bár most bent nem könnyezem meg a kinti fájdalmakat, most elnyomja azt a sajátom. Azzal is vigasztaltam magam, lehetnék most én is a túszok között, még kilátástalanabb helyzetben lennék, mint itt vagyok. De ott legalább biztosan megpróbálnának kimenteni a kintiek. De milyen butaság, újból csak kérdezem, hogy kerülök én fogdába? Elvették a szabadságomat, mint a kutya be vagyok zárva, és majd akkor engednek ki és ugathatok, amikor ők akarják? De kik tehették ezt velem? Mi alapján?

Ma reggel először nem reszketett a szívem. Talán kezdek páncélosodni? Észreveszek és meg is jegyzek apróságokat a benti ellátással kapcsolatban, ami általában a körülményeknek megfelelő. De rengeteg felesleges kenyeret osztanak ki, fejenként fél kilót. Amiből mi pl. ketten összesen 1/4-et sem eszünk meg. El sem kérjük reggel, vagy visszaadjuk másnap. A meleg víz bojlerből jön, így előfordul, hogy a végén fürdőknek este már nem jut. Napközben, ha valaki egy pohár meleg teát, vagy capuccinót szeretne inni, kérni kell, hogy indítsák be a meleg vizet. Ez a kérés nem mindig teljesül, de ha szerencséd van, bejön a meleg víz a zárkában lévő falikútra. De addig legalább elfolyik 50 liter víz feleslegesen, mire a csőben odaér a meleg hozzád. És az 1-2 pohár miatt elfogyasztottunk min. 100 liter víz felmelegítéséhez szükséges energiát.

Ha mosni szeretnék, majd akkor lehet, ha lesz szabad vödör és lesz hova kiteríteni. Ani pl. semmi esetre sem mosna a beadott vödörben és vinné ki a közös szárítóra. Soha nem tudhatod miféle emberek holmijával kerülsz közelbe – mondja. Ő bizony minden mosást megold belül a zárkában, van is mit dugdosni. A WC-re járáshoz nem gondoltam, hogy nem akkor megyek, amikor szeretnék. Hát most kellett 2-3 hét, hogy szervezetemet és agyamat rábírjam, hogy majd ahogy sorra kerülök, és ahogy az őr ráér, hogy kivigyen a mosdóig.

Órára nincs szükség, mert az étel- és gyógyszerosztás rendszeres időben történik. Így egyszer megjegyzed és legalább ötször egy nap tudod a pontos időt. Amikor levegőhöz juthatsz, az a napi egy óra séta. Az orvos mondta, hogy feltétlenül használjam ki, mert csontritkulás elleni tablettát szedek, és ahhoz kell a napfény. Úgy épül csak be a hatóanyag. Na, én napfényt a kis fedett udvarban akkor látok, ha felnézek a szomszédos emeletes ház falára, melyre időnként rásüt a nap. De mégis az egy óra alatt visszatér a vérkeringésem és érzem, ahogy megcsípi arcomat a hideg levegő. Felhasználom azokat az edzésmozdulatokat, amit három éve, amikor jártam hetente rendszeresen kondicionáló tornázni, megtanultam.

Néhány felsőruha kimosásához bekértem a vödröket és a fakkomból a mosógélt. Vagy hideg víz van, vagy forró. Ha a forrót tudom használni, várni kell 20 percet, hogy a mosást elkezdjem, hisz csak kapkodom ki a kezem a vízből. Nem baj, addig a ruha ázik. Milyen érdekes hova tűnt az energiám, 3-4 db ruha kimosása után teljesen kimerültem, úgy elfáradtam, hogy még le is kellett dőlnöm pár percre.

Várom, hogy teregethessek. Majd akkor, ha lesz hely a szárítón. Mert más is mosott ma, nem csak én.

És jön az ebéd, a felét mindig visszaadjuk, Ani sokszor az egészet, mert ő inkább rengeteg háztartási kekszet eszik teába áztatva.

Hét közben a koszt tűrhető, aki nem kér húst, kérhet vegetáriánust, de csak a befogadás legelején dönthet, fogva tartás közben bármi változás csak orvosi javaslatra lehetséges. Hétvégén konzervétel van, biztosan nem dolgozik a konyha a központban. Nem gondolom, hogy 1.000-1.200 kalóriánál többet viszünk be a szervezetünkbe. De amit csomagban behozatok, az sem nagyon fogy. Érdekes, hogy az almára rá sem tudok nézni. Még kora ősszel megfogadtam, hogy minden nap megeszek egy almát, folyadékot növelem 2 literre. Hát a fogadalmak nem teljesültek, mert itt benn örülök, ha 1 litert iszok. Fogom talán az ivást erőltetni, mert pár napja elkezdett fájni a jobb vesém.

Az elzárás ideje alatt meg kell tanulni összpontosítani, a lényegre koncentrálni. Nem mindegy hogyan tesszük fel a kérdést az őrnek, mit kérünk és milyen időpontban. Ha kérelmi lapot töltünk ki, annak célirányos szavakat kell tartalmaznia. Ha csak egy kicsit is félreérthető, nem teljesítik és várhatunk hosszú ideig, míg újra helyzetbe kerülünk.

Féltékenyen pislogok Anira. Milyen sokszor csuklik. Nahát, őt emlegetik többször? Az én drágáimnak talán állandóan a gondolataikban motoszkálok, ezért állandóan nem lehet csuklanom, nyugtatom magam.

Nagyon sok nap telt el, hogy bezártak egy örökkévalóság. Holnap november 30. és kezdődik az Advent. Milyen is az a meghittség, elmerengés, amely ilyenkor jó érzéssel töltötte el az embert. Nekem mit hoz a közelgő Karácsony?

Mikor fog világosodni a kép a nyomozók előtt, amiben végre meglátják, hogy az ügyben nekem semmilyen bűnös szerepem nem volt, miért akarnak mindenáron ilyet rám varrni? A jövő hét bármelyik napján lehet várni az ügyészi döntést, melyhez előzőleg a nyomozóhatóság teszi meg saját javaslatát.

Az ügyvéd úr nagyon félt engem, kéri, hogy ne készüljek fel a szabadulásra, mert ha nem arról fog szólni a határozat, akkor az nagyon meg fog viselni.

Lehet még ezt az áldatlan állapotot tovább fokozni? Kik azok, akik döntenek a papírokból, egyáltalán átnézik, bele mélyednek, vagy csak felületesen átsiklanak a lapokon? Nem is lehet rossz néven venni, hiszen nekik is közeleg a Karácsony.

Biztosan többen is szabadságra mennek és gondolataik inkább a karácsonyi készülődés körül forognak.

Nem jó ilyen sokat gondolkodni. A végén csak én kerülök magamtól egyre messzebb.

Vasárnap már reggel 6 órakor őrületesen nagy zajokra lettem figyelmes, de csak a zörgéseket tudtam beazonosítani a beszéd foszlányokat nem. Zárkatársamat viszont ez egyáltalán nem zavarta, aludt, mint a bunda. Nem csoda este mindig 2 x 15 gr Dormicum altatót kér, ami egy lónak is elég lenne. Át tudná aludni a délelőttöt.

A reggeli gyógyszerosztáshoz viszont fel kell kelnie, amikor is látom, azt sem tudja, hogy melyik napszakban vagyunk. Gyakran visszaadjuk a reggelijét érintetlenül, mert csak 30 percet adnak az elfogyasztására, de Ani még akkor is alszik, amikor ki kell adnom a résen a tányérokat.

Reggel, ha én felkelek, igyekszem csendben maradni. Néha még a villanyt sem kérem felkapcsolni, úgyis egész nap a neonfény alatt leszünk.

Egyik reggel pánikba estünk, mert fél hétkor zörögtek, hogy készüljünk a sétára.

Szerencsére, amikor benyitottak, látták, hogy társam még a lábán sem tud megállni és megesett a szívük rajtunk, áttették a séta időpontját későbbre. Délután már nem válogathattunk, pedig szépen eleredt az eső. Eláztunk, de sebaj, szabadabb levegőt szívtunk mégis, mint a zárka falain belül.

Álmaimban az ügyemmel kapcsolatos rémképek jönnek elő, és össze-vissza kombinálgatok az ismeretlenben. Ma reggel eszembe jutottak a VPOP parancsnokaitól kapott kitüntetéseim. Milyen boldog és büszke voltam, amikor néhány éve Arnold tábornok úrtól vettem át a Vám- és Pénzügyőrségért jelvény arany fokozatát. 2008 áprilisában, pedig Nagy János tábornok úrtól a Vám- és Pénzügyőrségért arany pecsétgyűrűt, mint elismerését annak a ténynek, hogy hosszú évek óta /én tudom, hogy 17 éve/ makulátlan kapcsolatban működtem együtt a Vámhatósággal. Olyan furcsa, hogy fél év múlva ugyanazon Vámhatóság nyomozói tartóztatnak le. Soha nem korrumpáltam, nem csaptam be a vámot. Többször közreműködtem vámos ügyek kivizsgálásában. Néhány fellebbezésem és vitáim ugyan voltak még az uniós csatlakozás előtti években, de úgy érzem, én mindig jogkövető magatartás betartásával léptem fel.

Délelőtti tornám után elpilledve fekszem el a fapriccsen. Egy idő után érzem, hogy néznek. Feltekintek cellatársamra és látom, hogy erősen figyel engem. Kérdezem tőle - Mi van, miért nézel? - Nagyon szép vagy – mondja. Tessék? Jaj, Istenem! Miért mondod ezt? - Mert így igaz. Az arcod most teljesen kisimult, hamvas rózsák vannak rajta, mint egy Madonna. – Ne beszélj ilyeneket, ezt csak a vízszintes helyzetemben a gravitáció hiánya láttatja, mert sem az arcizmok sem a bőr nem lóg. Ha felállok vége lesz a varázsnak. - Lehet, de látom szép lehettél fiatalon!

Hát ezen most nem merengek el, inkább gyorsan belenézek a 10x20 cm-es tükörbe a falikút felett. Ha ágaskodok, nyaktól felfelé látom magam. Tényleg, micsoda szelíd nyugalom ült ki az arcomra ma. Pedig vannak napok, amikor megijedek a zilált arckifejezésemtől. Most egy darabig örülhetek, mert az idegrendszeremben is átmeneti megnyugvást érzek. Mi okozhatta? Tán az Adventi angyalok jelenléte?

Na de itt a való világ, megjött a déli lakoma, a babkonzerv.

Ani rádióját hallgatjuk, az adventi előkészületekről, hagyományokról beszélnek.

Én is ma gyújtanám meg az első gyertyát!

Estére már elmúlt a Madonna felhő az arcomról. Zuhanyozok, hajat mosok és kezembe veszek egy újabb könyvet. Remélem, eltereli az otthoniakról a gondolataimat.

Tovatűnő szépségem újabb csorbáját vagyok kénytelen konstatálni. A hajam erős hullásba kezdett. De hova is gondolok, hiszen itt nem szépségszalonban vagyok!

Érzem, hogy a lélek teherbírása nem végtelen. A fizikumot talán tovább lehet kordában tartani, de a lelket nem lehet becsapni. Annak szüksége van valami bíztató fényre az alagút végén.

Unokahúgomra gondolok, aki biztosan reméli, hogy hányadtatásom véget fog érni. Mert ő imádkozik és hisz, még olyan kilátástalan helyzetekben is, amikor biztosan tudjuk a szomorú véget. Milyen szép és teljes élete van az én kis húgomnak. Négy gyermeket neveltek fel. /Én pedig az anyaságnak egész életemben szenvedtem a hiányát./

Pedig mi mindent elkövettem, hogy gyermekem szülessen. A szovjet és magyar orvostudományt, a kuruzslást, a természet gyógyászatot, és amit csak lehetett, segítségül hívtam. És csak nem akart megszületni.

Lehet, hogy most ő lenne a lelki kapaszkodóm, akiért érdemes küzdeni a becsületemért, az elzárás alatti kínok elszenvedéséért.

A 30 napos letartóztatás utolsó hetébe léptem. A tegnapi nyugalmamnak már nyoma sincs. Szívem környéke táján, mintha bugyogna valami. Agyam nem tud tartósan az olvasmányba mélyülni. A rádiót bármerre tekerjük, a karácsony hangulatát közvetítik. Bevásárlás, készülődés, sütés-főzés, hát ezt most hallgatni lelki gyötrelem.

A mai tornámon, sokáig néztem fel az égre a vasrácsok között. Néhány galamb szálldogált fent és játszadoztak. Szabadok!!

Bármi is lesz a döntés, én már úgy érzem más ember lettem. Az események meghökkentő és kíméletlen menete nem engedi, hogy életem hátra lévő részében is nyitott lelkű, magamat félelem nélkül kitáruló, őszinte ember legyek. Most már a kétely és a bizalmatlanság az énem részévé fog válni.

Isten veled szentimentalizmus, Isten veled naivság…

Bírói döntés – csak a papírok a mérvadók – ismét a fogva tartásom meghosszabbítása. Őrület, hogy lehet ezt normálisan túlélni? Mégis sikerült áldozatból gyanúsítottat faragniuk belőlem.

Miután sírógörcsöm és fejgörcsöm alábbhagyott beférkőzött egy gondolat a fejembe. A hét elején nekem Ani hírt hozott arról, hogy ő szabadulni fog, de előző napon én fogok. Visszaidézem az ő határozatában lévő letartóztatása lejáratát. Ahhoz bizony neki még 6 napja lenne. Hogy lehet az, hogy őt mégis előbb engedik ki?

Leesett a tantusz. Tehát, jól éreztem az elején, hogy őt állították rám megfigyelőnek. Még az utolsó pillanatban is próbálkoztak volna azzal, hogy miként reagálok, ha a szabadulásom hírét keltik. Ez is egy taktika, gondolták, hogy a jó hírre talán megnyílok, és olyanról beszélek a zárkatársamnak, amit nem tudok? Arra bizony senki sem gondolt, hogy ezzel a hamis hírrel szembesülve össze is roppanhatok? Aki ilyet csinál, messze van az embertől, az biztos. Most már világos miért hívták az egyetlen zárkatársamat hetente a nevelőtisztjéhez. Csakis azért, hogy leadja a velem kapcsolatos információt és új instrukciót kapjon.

Az utolsó találkozójáról visszatérve, mint egy titkot súgta a fülembe. „Nehogy szólj az ügyvédednek, de a nevelőnő elárulta nekem, hogy te is szabadulsz csütörtökön”.

Ezek szerint egy újkori inkvizíciós kísérlet tárgya lehettem. Vagy csak a fantáziám túlcsordult? Talán hallucinálok?

„Marija / Románia – látomását rajzolta le nekem, melyben az angyal meg fogja koronázni a bírónőt, ha nekem igazságot szolgáltat.”

Második fejezet. (december 5 - december 31.)

Feladatom: ép ésszel, ép bőrrel, ép lélekkel átvészelni, és nem összeroskadni.

Nem gondoltam volna, hogy még mindig kibírom a hírt, hogy plusz három hónapra meghosszabbította a bíróság az előzetesben tartásomat! Mivel tartanak a szökésemtől és a szabadon lévő „bűntársaim és tanúk” befolyásolásától. Hát, igen. Egy bűnöző várható cselekedete biztosan ez lehetne. Mit várok tőlük, miért is enyhítenének a legszigorúbb őrizetben tartásomon? Mint későbbi zárkatársaimtól hírül kaptam, ez bizony panelrendszer. 99%-ban mindenkivel hasonló a forgatókönyv, aki egyszer e hálóba belekerült.

Az átszállításom a másik börtönbe a Vám- és Pénzügyőrség nyomozóinak legalább a tizedik új személygépkocsiján történt. Annyiban marad emlékezetes, hogy itt találkoztam egy szimpatikus fiatal gépkocsivezetővel, aki bár még nem vezetett jól, de még nem sikerült őt megmételyezni az eleve elrendelten „bűnözőt szállítunk” mentalitással. Arcán részvétet is véltem felfedezni, amikor összenéztünk. Nem úgy a többiekén, akik négyen átadtak a Markó utcai BV felvételi épületben olyan gátlástalanul érzéketlen fickóknak, akik a filmekben tapasztalt módon hidegen, durván kezelték az újonnan befogadásra érkezőket.

A fogdából megbilincselve és pórázon vezetve cipeltem a holmijaimat. Cuccaim közül a citromlét, a citromot, a szemöldökcsipeszt, a hajsampont, a púdert, csokoládét és süteményt és egyéb ott engedélyezett tárgyat, itt előttem a szemétbe hajították.

Közben a vámnyomozók a zsúfolt folyosón a kezembe adták a március 6-ig szóló meghosszabbítási határozatot. Ebben az időben sok más rabot hoztak, vittek, húztak, vontak és sürgettek kiabálva ugyanazon a folyosón. A határozat szövegét csak részben tudtam felfogni, mert egyáltalán nem tudtam koncentrálni. Szemüvegemet a bilincsben lévő kezemmel próbáltam a szememre igazítani, de eközben letört annak a jobb szára, így darabokban a földre esett. Közben szemem a határidőre vetődött a papíron, ennek láttán zokogásban törtem ki, és próbáltam kinyögni, hogy „ez kegyetlenség”. A rengeteg holmimat tartalmazó zsák, melyet a falhoz támasztottam, felborult. Közben a kihullott tárgyakba a teljes láb- és kézbilincset viselő robosztus férfi rab, majdnem felbukott. Csak 10 centiméter hosszúakat tudott lépni, de közben lökdösték őt. Ettől az alaktól az utcán megijedtem volna, de ebben a helyzetben csak a saját tárgyaim összeszedésére koncentráltam, meg arra, hogy ne csöpögjön el az orrom, mert a papírzseb-kendőt már nem sikerült a zsebemből kivennem.

Miután a határozatot aláírtam, megjegyzést írtam hozzá, hogy fellebbezni kívánok ellene, de ezt alig tudtam megtenni, mert a nyomozók már húzták ki a kezemből a papírokat. Siettek… Ha még eddig nem éreztem volna magam eléggé megszégyenítve, akkor itt jött a következő stáció. Megkérdezte az őr, mi a bűnöm, mire válaszoltam, nem tudom, mert ami a papíron szerepel, abban én nem vettem részt. A letéti tárgyaimat kezelő őr erre a mondatomra hangosan felnevetett, és azt mondta, mindenki ugyanezt mondja. Valószínű, hogy az irdatlan nagy forgalom válthatja ki a BV-s ügyintézőkből a kegyetlen és ironikus megjegyzéseket, amit mindenki felé meg is tettek.

Az új orvosi vizsgálat nővérkéje újra felvezetett rólam minden adatot. A fogdából áthozott, és borítékban lezárt gyógyszereim közül körülbelül ötezer forint értékűt a szemétbe dobott. Intim részeimet átvizsgálta, hajamban tetűt, testemen sérülésnyomokat és tetoválást keresett. Átadott a fénykép készítőnek. Már előre tudtam, hogy nem leszek büszke erre a fotóra. Közölték, hogy várnom kell, mert még tovább fognak szállítani. Beküldtek egy úgynevezett száraz WC-be, mely tényleg egy fa ülőke paddal ellátott egyszer egy méteres helyiség volt, de több zárral is rám zárták az ajtaját. A folyosón még legalább húsz ugyanilyen volt. Ha valaki zörgött, mert tovább már nem bírta, kiabálnia is kellett, hogy hányas számú lyukban van, különben az őr csak akkor ment oda, ha éppen kedve volt.

Késő délutánra lazább lett az őrök terheltsége, mert már hallani véltem emberibb hangokat is tőlük. Addig csak trágár szavak, és csúnya viccek repkedtek a levegőben.