A mű eredeti címe

NERVE

Fordította Lacza Katalin

Borítóterv: Szabó Vince/Malum Stúdió

Copyright © 2016 Lions Gate Entertainment Inc.

All Rights Reserved

Copyright © 2012 by Jeanne Ryan

Hungarian translation © Lacza Katalin, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-364-3

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Till Katalin

Jamesnek,

az én főnyereményemnek

Előszó

Háromnapi várakozás után, vasárnap hajnali négyre végül az összes Követő eltűnt a háza előtti utcáról. Meglehet, néhanapján az őrülteknek is szükségük van egy kis alvásra. Némi pihenés tulajdonképpen neki is jólesett volna, de annál sokkalta többre értékelte most a szabadságot. Már majdnem egy hete jött el otthonról.

Gyorsan firkantott egy üzenetet a családjának, aztán bedobálta a cuccait a kocsiba, és rálépett a gázra, de végig a városból kivezető úton, sőt, a két óra alatt, míg eljutott Shenandoah-ig, folyton a visszapillantó tükröt leste. Számtalanszor megtették ezt az utat a szüleivel, olyankor énekléssel, filmnézéssel vagy néha csak álmodozással töltötték az időt, de most mindezek helyébe az egyre növekvő rémület lépett.

Esze ágában sem volt bejelentkezni az őröknél, ahogy a szülei évről évre a lelkére kötötték, hanem a lehető legelhagyatottabb ösvény végében állította le a kocsiját, és egy olyan úton indult el befelé, amelyet már majdnem teljesen benőtt az aljnövényzet. Kora délutánra mindenképpen találnia kellett egy helyet, ahol tábort verhet. De egyelőre nem akart mást, csak eltűnni az erdő sűrűjében. Ha még egy rövid ideig el tudna rejtőzni a Követők szeme elől, ebben a parkban egy kis nyugalomra lelhetne, ha többre nem is, legalább egypár napra.

A hátizsákja erősen húzta a vállát, de ő kitartóan igyekezett felfelé a kövekkel teli hegyoldalon a páfrányok között, és el-elkapott egy-egy, levelekről legördülő harmatcseppet. Odafentről zubogó hang ütötte meg a fülét, ő pedig megszaporázta a lépteit, abban a reményben, hogy hamarosan egy vízeséshez ér. Hatalmas felüdülést jelentene, ha végre valami másfelé tudná terelni az elmúlt huszonhárom napban folyamatosan egy vágányon zakatoló gondolatait. Átkozott játék!

Arrébb lökött egy mélyen belógó faágat, mire egy halom levél és egy nagy adag víz zúdult a fejére. Mindegy, úgysincs itt senki, aki láthatná, mennyi zöld izé tapadt az arcába meg a hajába. De ahogy eszébe jutott, hogy más emberek is vannak a világon, azonnal előugrottak azok a képek, amelyektől annyira szeretett volna szabadulni. És úrrá lett rajta a félelem. A félelem, mely mindvégig ott rejtőzött a tudata mélyén, és most úgy tűnt, testet öltött; ez alkalommal halk léptek neszében a háta mögött.

Mozdulatlanná dermedve várt, s közben remélte, hogy az iménti hang csak a képzelete játéka volt. Az agya mostanában sokszor becsapta. Állj meg! Koncentrálj! Gondolkodj!

A léptek egy pillanatra elhallgattak, majd újból nekiindultak, kissé szaporábban. Igen, valaki közeledett a háta mögött. A valóságban. Most akkor mi legyen?

Bújjon el egy bokorban, és várja meg, míg az illető továbbmegy? Valószínűleg egyszerű turista, aki hozzá hasonlóan csak egy kis egyedüllétre vágyik. Akárhogy is, az lesz a legjobb, ha búvóhelyet keres. Nekiiramodott, hogy egy kis előnyre tegyen szert, aztán bevetette magát egy burjánzó rododendron levelei közé.

A léptek egyre hangosabbak lettek, és az erejükből arra lehetett következtetni, hogy a követője elég nagydarab lehet. Vajon ez az a „következmény”, amivel a játékot szervező szemétládák fenyegették, ha nem áll haptákba a rajongóinak? De hát senki nem várhatja el tőle, hogy mindenhez jó képet vágjon: az idiótákhoz, akik éjjel-nappal hívogatják, a szatírokhoz, akik még a fürdőszobájába is utánasettenkednek, vagy azokhoz a beteg elméjűekhez, akik létrehoztak egy rettenetes weboldalt, amelyen célkereszteket rajzoltak a játékban részt vevők homlokára. Amikor ezt meglátta, azt hazudta, hogy elkapott valami nemlétező betegséget, így az elmúlt hetet otthon tölthette. De nem rejtőzködhet a végtelenségig. És nyilván távoltartási végzést sem kérhet az egész világ ellen.

Zihálva kapkodott levegő után, ahogy az illető kimért, ütemes lépésekkel közeledett a háta mögött. Lehet, hogy ezek nem is emberi léptek? Furcsamód, kevésbé aggasztotta volna, ha egy hatalmas fekete medve jár a nyomában, mint ha egy másik kiránduló. Persze, az is lehet, hogy csak képzelődik. Lehet, hogy az egész csak egy álom, amit ugyanúgy manipuláltak, mint minden egyes ébredés utáni gondolatát, végig a játék alatt, sőt, még azután is. Egyre nehezebb volt elkülöníteni, mi valós esemény, és mi nem. Itt volt az az üzenet is, amit egy magazinban talált, amikor kiosont vásárolni: KEDVES ABIGÉL – A JÁTÉKNAK NINCS VÉGE, AMÍG MI AZT NEM MONDJUK.

Honnan tudhatta bárki is, hogy éppen abba az üzletbe fog betérni, és éppen abba az újságba lapoz majd bele? Aztán, mire átnyálazta az összes többi magazint is, hogy vajon azokba is beleirkáltak-e, már az eredeti fenyegető üzenetnek is nyoma veszett, mintha soha nem is létezett volna. Valószínűleg a magukat „mi”-nek nevező, minden mozdulatát követő ismeretlenek közül tüntette el valamelyik. Ez volt a legrosszabb az egészben, hogy azt sem tudta, hogy néz ki az ellenség, miközben az ő arcát bárki ismerhette, mintha valami perverz gyűjtögetős kártyán szerepelne.

Mostanra a lépések zaját már füttyszó is kísérte. Még az ő élénk fantáziája sem tudott elképzelni olyan forgatókönyvet, amelyben egy állat a „Valahol a szivárvány felett” dallamát fütyörészné. A szeme könnybe lábadt, és próbálta meggyőzni magát, hogy az illető csak egy jókedvű turista.

A léptek zaja hirtelen abbamaradt. Ahogy a közelben a bokrok zörögni kezdtek, még mélyebbre húzódott a rejtekébe.

– Tudom, hogy itt vagy! – szólalt meg egy mély hang.

A gyomra görcsbe rándult. A háta mögött álló fához lapult, és arra gondolt, jobb lett volna, ha felmászik rá. Több mérföldes körzetben senkire sem számíthatott, és a telefonjára is hiába nézett: azt jelezte, hogy nincs térerő. Jellemző. Az utóbbi napokban ez a készülék is csak a bajt hozta rá.

A rejtekadó rododendronbokor ágai szétnyíltak, és egy pitbullképű ember bámult rá, akinek a lehelete szalonnabűzt árasztott. Istenem, mennyivel jobb volt, míg nem tudta, hogy néznek ki a kínzói! Ez a kép minden elkövetkező rémálmában kísérteni fogja, amíg csak él. Akármennyi időt jelentsen is ez.

A fickó húsos kezével széjjelebb húzta az ágakat.

– Miért nem bújsz elő, szivi? Mindkettőnknek egyszerűbb lenne!

Minden izma görcsbe feszült, a térde remegni kezdett. A pánik még annál is hatalmasabb erővel tört rá, mint a játék utolsó körében, amikor egy szobányi kígyóval kellett szembenéznie. És még azt hitte, hogy az a legnagyobb félelme a világon!

De valahogy erőt vett magán, és úrrá lett a mellkasát szorító rettegésen.

– Kopj le, seggfej! – förmedt rá.

A férfi hátrahőkölt.

– Semmi szükség rá, hogy gorombáskodj! Én vagyok a legfőbb támogatód!

A lány szeme a sötét aljnövényzetet fürkészte. Egyetlen halovány esélye volt. A hátizsákját a válláról a földre csúsztatta, aztán nekiiramodott, arrafelé, ahol a legritkábban nőttek az ágak. De az a néhány is elég volt, hogy felsértse a karját, miközben megpróbált visszajutni az ösvényre. Sajnos, a fickó pont elzárta az utat a kocsijához, így nem maradt más választása, mint hogy még beljebb kerüljön az erdőbe.

Csak futott és futott, nyomában dübörgő léptek zaja. Aztán lassan minden hangot elnyomott az előtte lezúduló vízesés, mely finom ködpárába burkolta az arcát, miközben a rozoga kerítéssel védett kiszögellés felé igyekezett. Egyetlen út vezetett tovább egy meredek sziklán, a köveit vastagon benőtte a moha.

A háta mögül éles füttyszó hallatszott, még a víz zúgását is túlharsogta. Megfordult, és ott állt mögötte a férfi; a zsebéből kidudorodó tárgyakról a Cluedo fegyverei jutottak az eszébe. Nem mintha a fickónak szüksége lett volna holmi késre vagy gyertyatartóra – a karjai olyan vastagok voltak, mint a szomszédos fák törzse. Vajon mit akarhat? Valami elborult rajongó lehet, aki úgy döntött, elégtételt vesz, amiért előző este nem csatlakozott a többiekhez, hanem ellógta a „záró epizódot”? Öklét az ajkához szorítva nézte végig, ahogy a játékostársai nevetgélve tréfálkoztak, annak ellenére, hogy az arcizmaik rendre görcsbe rándultak, és a szemük alatt sötét karikák éktelenkedtek. De az adás után egyikük sem válaszolt az SMS-eire, mintha az, hogy kapcsolatot tartanak vele, nagyobb veszélyt jelentett volna számukra, mint az ismeretlen üldözőik. Tiszta őrület. Amikor a játékra jelentkezett, egy szóval sem említettek semmiféle utólagos videofelvételt, vagy az ember nyomában lihegő félelmetes alakokat.

Ügyelt, hogy a keze meg ne csússzon a síkos fémrúdon, és átmászott a kerítésen. Vajon sikerül lejutnia a folyóig anélkül, hogy kitörné a nyakát?

– Erre semmi szükség, Abigail! – mordult rá a fickó, és belenyúlt a zsebébe. – Csak gyere vissza! Ha együttműködünk, lesz valamink, ami senki másnak nincs, és azért jár ezer kredit.

Kredit? A pasas valószínűleg az egyik mániákus, aki csupán azért készít videofelvételeket a játékosokról, hogy kivívja a többi Követő tiszteletét, amit aztán szavazatok, azaz kreditek formájában nyilvánítanak ki. Ha a rémülete a mérce, ez a férfi most megütötte a főnyereményt. A sok perverz ettől garantáltan elélvez majd. De vajon a fickó tovább is megy egy lépéssel? A gondolattól a torka is elszorult. Lélegezz mélyeket! És koncentrálj arra, hogy mászol ki ebből!

A férfi oldalra biccentette a fejét, mintha csak a helyzetét és a fényviszonyokat méregetné. Lehetséges volna, hogy nem akar tőle mást, csak egy fényképet? Lélegzet-visszafojtva figyelte, ahogy az üldözője kihúzza a kezét a zsebéből. Csak arra tudott gondolni, milyen különös, hogy az élete nem pergett le a szeme előtt. Ehelyett egy régi film jutott eszébe, amit angolórán láttak nyolcadikban: az Asszony vagy tigris. Rendkívül bosszantotta, hogy a végén bizonytalanságban hagyták a nézőket. Miért nem tudtak egyszerűen dönteni valamelyik befejezés mellett?

És most itt állt előtte egy idegen, aki lehet, hogy fényképezőgépet húz elő a zsebéből, de az is lehet, hogy pisztolyt, attól függően, mire pályázik: egy fotóra vagy az életére. Szipogva állapította meg, hogy egy része legszívesebben azt a lehetőséget választaná, ami álmában sem jött volna elő, mielőtt belevágott ebbe a játékba – csak hogy ez a lidércnyomás, amely mára az életét jelentette, véget érjen végre.

A férfi kirántotta a kezét a jobb zsebéből, benne egy aprócska, fekete fényképezőgéppel, mely olyan volt, mint valami kis bogárka. Abigail lenyelte a könnyeit, és megkönnyebbülten sóhajtott. Szóval csak egy fotó kell neki. Ha nagyon igyekszik, talán képes lesz imitálni valami mosolyfélét, és akkor végre megszabadul. Visszafuthat a kocsijához, őrült tempóban hazahajthat, és a szobájába rejtőzhet a nap hátralévő részére. Vagy akár még továbbra is. A Követők előbb-utóbb elveszítenék az érdeklődésüket iránta, különösen, ha kezdetét venné egy újabb játék, új szereplőkkel.

– Mosolyogj! – szólította fel a férfi.

Ránézett, és megpróbálta mosolyra húzni a száját. Egy izzadságcsepp gördült le a halántékán, majd nyomban utána a következő. Már csak pár másodperc, és vége.

Katt.

Felsóhajtott. Rendben, ha ennyit akart, akkor jó. Illetve nem jó, de túl lehetett élni.

És akkor a férfi elvigyorodott. Majd belenyúlt a másik zsebébe.

Első fejezet

Én vagyok a lány a függöny mögött. Szó szerint. De miután elhúzom a súlyos bársonyt, és elkezdődik a második felvonás, negyvenpercnyi elfoglaltságot kell keresnem magamnak, mert ekkor már nincs jelmezcsere, sem sminkelés, amit felügyelni kell, hacsak valamelyik színésznek nincs szüksége egy gyors igazításra. Mély levegőt veszek. A bemutatón minden simán ment, ami egy kissé aggasztó. Valami mindig történik első este, ez már hagyomány.

Két lehetőség közül választhatok: bemehetek a női öltözőbe, ahol garantáltan pasikról folyik majd a csevej, vagy kint maradok a folyosón, ahol még az is lehet, hogy belefutok egybe, egészen pontosan egy bizonyosba. Mivel a szóban forgó illetőnek úgy tíz perc múlva lesz jelenete, a folyosót választom, és előveszem a telefonomat – habár Ms. Santana, a drámatanár, halálosan megfenyegetett minket, hogy minden előadás idejére kapcsoljuk ki a készülékeinket.

Semmi újdonság az EzVagyokÉn-oldalamon. Ami nem is meglepő, hisz a legtöbb barátom vagy a darabban szerepel, vagy a nézőtéren ül. Feldobok egy üzenetet: Van még pár jegy a következő két előadásra, szóval vegyetek nagyon gyorsan, ha még nem toltátok volna ide az arcotokat! Na, állampolgári kötelességem letudva.

A poszt mellé rögtön feltöltök egy képet is, amit az előadás előtt lőttem, és én vagyok rajta Sydneyvel, a darab sztárjával. A kép egy kicsit olyan, mintha valami kisiskolásoknak készült ellentétpáros könyvecskéből vettem volna: Sydney, a légies megjelenésű, tündöklő hollywoodi Barbie baba, mellette én, a kissé retró kinézetű, sápadt mangafigura, sötétbarna hajjal és az arcomhoz képest túlságosan nagy szemmel.

De ez a szem, az ezüstösen csillogó szemfestéktől, amit a szereplők sminkkészletéből nyúltam le, legalább valamivel kékebbnek tűnik a szokásosnál.

A képernyőn felugrik a Custom Clothz hirdetése, amelyben azzal kecsegtetnek, hogy megnézhetem, milyen jól állnának rajtam a legújabb nyári ruháik. Ezek a könnyű göncök csak édes álomnak számítanak Seattle-ben, különösen így, áprilisban, de az a levendulaszínű, hosszú szoknyás, húzott kis ruha túlságosan csábító, úgyhogy nem tudok ellenállni, és beírom a magasságomat: 163 cm, és a súlyomat: negyven-valamennyi. Miközben azon gondolkodom, milyen adatokat kellene még megadnom, először ismerős nevetés hallatszik a férfiöltözőből, majd rögtön utána megjelenik a hang tulajdonosa is, Matthew. Odaoldalaz mellém, de olyan közel, hogy a vállunk is összeér, pontosabban az én vállam a fociedzésektől megkeményedett bicepszéhez tapad.

Lehajol, az arca csak pár centire van tőlem, és a fülembe súgja:

– 70B, nemde?

A fenébe is, hogy tudta ilyen gyorsan leolvasni, mi van a telefonomon? Elkapom a készüléket, hogy ne lássa.

– Semmi közöd hozzá! – Igazából inkább 70A, ha már erről van szó, különösen ma este, ebben a hajszálvékony melltartóban, ami nem ígér nagy csodát.

Felnevet.

– Éppen azon voltál, hogy vadidegenekkel oszd meg ezt az adatot, akkor előttem miért titok?

Kikapcsolom a képernyőt.

– Csak ennek a hülye hirdetésnek szántam, nem hús-vér embereknek.

Megpördül, úgyhogy most már szemtől szemben állunk, mindkét karját a falnak támasztja a fejem mellett, aztán megszólal, azon a bársonyos hangján, amely mindig úgy hangzik, mintha valamiféle titokba avatna be:

– Na, ne csináld! Úgy szeretnélek látni abban a ruhában!

A hátam mögé dugom a kezem.

– Tényleg? – A hangom az övéhez képest olyan, mint egy recsegő bakelitlemez. Csodás.

Ügyesen mögém nyúl, és kikapja a markomból a készüléket.

– Vagy esetleg valami… hogy is mondjam… kényelmesebb darabban.

Visszalép mellém, valamit matat a telefonon, aztán felmutat egy képet, amin az arcom egy hófehér fehérneműt viselő testre van montírozva, mely mellben jóval erősebb a valóságnál, jócskán D méret lehet.

Nyaktól felfelé lassan elönt a pír.

– Vicces. Most akkor rólad is csinálhatnánk egy ilyet!

Erre nekiáll kigombolni az ingét.

– Megnézheted élőben, ha gondolod…

A folyosón hirtelen fullasztóvá válik a levegő. Megköszörülöm a torkomat.

– A jelmezed nem veheted le, szóval, mi lenne, ha inkább a virtuális éneddel kezdenénk? – Azt hiszem, ennél bénább választ nehezen találhattam volna.

A szeme most még sokkal zöldebben ragyog, mint általában.

– Persze. De csak azután, hogy befejeztük az öltöztetőbabásdit a virtuális Vee-vel…

Aztán hozzám simul, és különféle kombinékat és fehérneműszetteket kezd válogatni nekem. Valahányszor megpróbálom elvenni tőle a telefont, nevetve visszahúzza. Új taktikát választok: közömbösséget színlelek. Ez be is jön, így aztán egy meglepetésszerű mozdulattal hirtelen lecsaphatok. Ahhoz ugyan nem vagyok elég gyors, hogy megszerezzem a készüléket, de legalább sikerül a megfelelő pontot megérinteni a képernyőn, és az öltöztetős oldal becsukódik. A helyébe egy másik hirdetés ugrik – azt az új oldalt, a MERSZ-et népszerűsíti, ami alapvetően egy „Felelsz vagy mersz” játék, csak a „felelsz” rész nélkül. Egy reklámcsík alatt, amelyen az olvasható, hogy NÉZD CSAK, KIK JÁTSZANAK!, három aprócska kép ugrik fel, rajtuk pedig a srácok, amint különböző küldetéseket teljesítenek.

Matthew szemöldöke a magasba szalad.

– Hé! Nézzük már meg ezt a lányt, aki azt a „tégy úgy, mintha lopnál egy boltban” feladatot kapta!

Megbillenti a telefont, és nézni kezdjük a videót, amin egy rengeteg piercinggel dekorált lány éppen körömlakkos üvegeket csúsztat a terepszínű nadrágjába. Hát, lehet, hogy csak imitálja a dolgot, de nekem mindenképpen büntetendő cselekménynek tűnik, ha az ember bolti árukat rejt a gatyájába. És vajon hogy jut át a reptéri ellenőrzésen azzal a rengeteg biztosítótűvel az állában? Mintha csak meghallotta volna a szarkasztikus gondolataimat, a kamera felé fordul, és felmutatja a középső ujját. A kép ráközelít a vad vonásaira, én meg szinte ledermedek. A lány önelégült mosollyal kisétál az üzletből, aztán a parkolóban a lopott körömlakkal három vörös X-et fest a homlokára.

A kép elsötétül, Matthew pedig a kép alatti szavazásra kattint, és az elérhető öt csillagból négyet ad a játékosnak.

– Ami azt illeti, én csak háromra értékelném. A feladat az volt, hogy játssza el a lopást, nem az, hogy tényleg meg is tegye – jegyzem meg. – Miféle idióta készít magáról felvételt, miközben épp megszegi a törvényt?

Felnevet.

– Jaj, már! Csak volt vér a pucájában. És nyilván senki sem fog panaszkodni, ha egy kicsit messzebbre ment egy feladatban, mint amennyi a kötelező. Jó lenne őt látni az élő adásban is.

– Hűha, ezt ne nagyon emlegesd Sydneynek! Majd meghalt, hogy bekerülhessen az e havi játékba, amíg rá nem jött, hogy pont egybeesik a záróesttel.

– Miért, nem elég neki, hogy ő az előadás sztárja?

Az ajkamba harapok. Bár sokszor húzom Sydneyt azzal, hogy olyan, mint egy díva, a háta mögött sosem cikizném vele.

– Hát, a gimis színjátszókör nem kecsegtet hatalmas díjakkal.

Vállat von, és ismét a képernyőre mered.

– Nézd már, ez a srác hagyja, hogy a kutyája a szájából lefetyeljen valami levest!

– Pfujj.

Matthew mindenesetre öt csillaggal jutalmazza a produkciót. Amint értékelt, felugrik egy másik hirdetés: MÉG NEM KÉSŐ FELTÖLTENI A SAJÁT VIDEÓDAT, HA TE IS BE AKARSZ KERÜLNI AZ ÉLŐ ADÁSBA SZOMBAT ESTE!

Meglóbálja a telefont az orrom előtt.

– Te is megpróbálkozhatnál, kicsi Vee!

– Hahó! Én leszek a sminkesed szombat este, rémlik valami?

– Úgy értem, megcsinálhatnád valamelyik válogatófeladatot, csak úgy poénból. De ha egész véletlenül beválogatnának az élő műsorba, valaki átvehetné tőled a sminkelést.

Teljesen nyilvánvaló, hogy úgy gondolja, úgysem kerülök be, de ha netán mégis, akkor meg bárki képes rá, hogy helyettem dobjon fel némi arcfestéket a darab szereplőire. Hirtelen nagyon kicsinek érzem magam.

Végigsimítok a szoknyámon.

– Minek erőlködjek? A műsorba úgysem kerülnék be.

A múlt hónapban, amikor az első játék indult, a barátaim beugrottak hozzám, és együtt néztük meg az élő adást a neten. Követőnek lenni is pont elég izgalmas. A Keleti-part játékosainak például az volt a feladatuk a főnyereményért, hogy a lábujjukkal kapaszkodva töltsenek el egy fél órát egy háztetőn. Hát, kösz, nem, én ebből nem kérek.

Matthew megnyom egy pár gombot a MERSZ oldalán.

– Itt egy lista, hogy milyen próbafeladatok vannak: egyél kézzel egy elegáns étteremben, menj be egy egzotikus csemegéket áruló boltba, és kérj kecskehe…

– Nem csinálok meg semmiféle próbát.

Valamit bepötyög a telefonomba.

– Tudom, hogy nem. Csak ugratlak, mert olyan cuki vagy, amikor elpirulsz.

A színpad mögül Greta, a kellékes szalad elő, és megütögeti Matthew karját.

– Hahó, mindjárt te jössz!

Matthew a kezembe nyomja a telefonomat, és már jó pár méterre jár, amikor észreveszem, hogy az EzVagyokÉn-oldalamon átállította kapcsolati státuszomat „egyedülálló”-ról „alakulóban”-ra. A szívem nagyot dobban. Bár még több mint egy fél órám van hátra a függöny leengedéséig, követem a színfalak mögé, s nézem, ahogy besétál a reflektorfénybe, és felveszi a pozícióját Sydney mellett, a színpad bal oldalán, ahol majd enyelegni, veszekedni, csókolózni és énekelni fognak az előadás hátralévő részében.

Most azonban még Sydney sugárzó szőkesége uralja a színpadot. Büszkeséggel tölt el a lenyűgöző látvány, amit a természetes adottságaiból sikerült kihoznom. Persze, jóval több időt töltöttem Matthew sminkjével, arca minden centiméteréről odaadóan gondoskodtam. Ahogy a szeme visszatükrözi a színpadi reflektorok fényét, még így, hatméteres távolságból is majd elolvadok.

Az előadás hátralévő fél órájában a szereplőkkel együtt ismétlem a szöveget, míg el nem érünk a zárójelenetig, amikor is a két egymásnak teremtett szerelmes újra egymásra talál. Matthew a két keze közé fogja Syd arcát, aztán az ajkuk csókban egyesül egy… két… három másodpercre. Irigykedve harapok a szám szélébe, bár Syd szerint Matthew nem is akkora nagy szám, mint amennyire mindenki odáig van érte. Meg van róla győződve, hogy jobban tudja nálam, mi a jó nekem.

A többiek csatlakoznak Sydneyhez és Matthew-hoz, kórusban eléneklik a záródalt, én pedig leengedem a függönyt. Mivel a meghajlás már az előtt zajlik, nekem nincs több dolgom a színpadon, így elindulok az öltözőbe, hogy összeszedjem a jelmezeket. A lányok területét belengi a rengeteg hajlakk és az asztal közepén álló hatalmas, vörös rózsacsokor illata. Ránézek a kártyára. Sydnek jött, hát persze. Néhány perccel később zihálva és kuncogva be is libben az öltözőbe a többi lánnyal együtt.

Gondolkodás nélkül megölelem a legjobb barátnőmet.

– Nagyszerű voltál! És nézd, mit küldött neked valaki!

Örömében felsikolt, és kihajtja a kártyát. Aztán elkerekedik szeme.

– Egy ismeretlen rajongó.

Kissé bosszant ez az átlátszó húzás.

– Ja, persze, ismeretlen. Még legalább két percig, míg ide nem dugja az orrát, hogy begyűjtse az elismerést.

Megszagolja a csokrot, és elmosolyodik. Hozzászokott már az effajta figyelemhez.

– Sikerült rábeszélned a szüleidet, hogy gondolják meg magukat a ma estével kapcsolatban?

Összeszorul a szívem.

– Nem. De annyit azért elértem, hogy a záróestre engedjenek ki a börtönből.

Öt hónapig az utasításaik minden egyes betűjét betartottam, ezzel sikerült őket meggyőznöm, hogy kiérdemeltem a szabadságomat. Ez lesz az első alkalom, hogy elengednek valahová a barátaimmal – leszámítva az előadással kapcsolatos munkákat, meg a könyvtári tanulást – az „incidens” óta, amit a szüleim egészen másként képzeltek, mint ahogyan valójában történt. Nem mintha egy percig is hittek volna nekem, bármilyen kitartóan is bizonygattam, hogy az nem úgy volt.

– Akkor én sem megyek – jelenti ki Syd.

Úgy teszek, mintha a karjába bokszolnék.

– Ne hülyéskedj! Kiérdemeltél egy kis szórakozást! Csak ne üsd ki magad annyira, hogy hatalmas táskákkal a szemed alatt ébredj. Van egy határ, amit képes vagyok sminkkel elfedni.

Kibontja a masnit a fűzőjén.

– Biztos vagy benne? Mármint abban, amit a buliról mondtál. Mert a sminktudásodban abszolút megbízom.

Segítek neki kibontani a hátsó masnikat.

– Persze. Aztán majd mesélj! Vagy jobbat tudok, tegyél fel képeket, oké?

Amikor a lányok megszabadultak a jelmezeiktől, összeszedem a ruhákat, mint valami Hamupipőke, és megnézem, van-e valami, amit gyorsan ki kell vasalnom, vagy rendbe kell hoznom még a holnapi előadás előtt. Sydney még egyszer megölel, aztán Gretával és a többiekkel együtt távoznak.

Pár perccel azután, hogy elmentek, Matthew dugja be a fejét az ajtón.

– Hogy van a bátor kis Vee?

Bár a szívem rögtön kalapálni kezd, amikor meglátom, igyekszem nyugodtnak látszani – kezemben egy tweedzakóval, amelynek a mandzsettáját ellenőrzöm.

– Kösz, jól. – Kinek van szüksége holmi bemutatópartira, amikor vele is lóghatok még egy kicsit, mielőtt újra életbe lép a kijárási tilalom? Végül is, a státuszom lehet, hogy valóban „alakulóban” van.

– Te meg Syd most elmentek Ashleyékhez?

– Csak ő. Én nem mehetek.

– Még mindig szobafogság? A fenébe is, kislány, kezdj már el egy kicsit tanulni!

Ő is azt hiszi, ahogy a legtöbb barátom, hogy a szüleim azért keményítettek be, mert rosszak a jegyeim. Egyedül Sydney tudja az igazat.

– De legalább a záróbulira elengednek majd. Azzal a feltétellel, hogy éjfélre otthon leszek. – Talán, ha előre megszellőztetem a közelgő szabadságom hírét, segít majd megtalálni a módját, hogy minél jobban kihasználhassam a lehetőséget szombaton.

A rózsacsokor felé biccent.

– Rájött, kitől kapta?

Egy pillanatra elakad a lélegzetem.

– Honnan tudod, hogy nem volt ráírva feladó?

Rám kacsint.

– Tudom, amit tudok. Viszlát, holnap! – Aztán ingatni kezdi a fejét, és még egyszer végigmér. – Hm-hm, szerintem te túl csinos vagy ahhoz, hogy csak a színpad mögé bújva dolgozz. – Ezzel magamra hagy.

Ennyi volt? Végre itt a lehetőség, hogy egyedül lehessünk egy kicsit, ő meg lelép? A gyomrom görcsbe rándul. És mit érdeklik azok a virágok? Igyekszem nem elhamarkodott következtetéseket levonni, de azért végigzongorázom a lehetőségeket. Talán az egyik barátja beleesett Sydneybe, Matthew pedig megpróbálja felmérni a terepet. De valami bizonytalanságot éreztem a hangjában, olyan sebezhetőnek tűnt. Lehet, hogy Matthew vette a csokrot? Igaz, hogy együtt szerepelnek a darabban, de akkor is. Az egyetlen vigaszom az, hogy még ha Matthew küldte is a virágot, Sydney nem vette a fáradságot, hogy hazavigye.

Összeszorítom a fogam, és előhúzok egy kulcsot a táskámból, hogy kinyissam a kis szekrényt, amelyben a jelmezfelügyelők titkos fegyvere lapul: egy vízzel kevert vodkával teli permetező. Olcsó megoldás, ha az ember fel akarja frissíteni a ruháit. Ms. Santana határozottan állította, hogy eddig egy diák sem használhatta ezt a szert felügyelet nélkül. Örömömre szolgál, hogy legalább egy felnőtt van, aki megbízik bennem mostanság, de ha anya és apa tudnák ezt, búcsút inthetne a munkájának.

Lépések hangja hallatszik, és Tommy Toth kukkant be a szobába, aki a díszletet tervezte, és a technikai személyzetet felügyeli.

– Remekül sikerült a ma este, nem?

Egy nem túl illatos, gyöngyökkel kirakott ruha belsejébe fújok.

– Aha. Abszolút simán ment.

– Már mindenki elment. Ha kész vagy, elkísérlek a kocsidhoz. – Ha létezne „hogyan neveljünk udvarias gyereket”-díj, Tommy szülei tuti nyertesek lennének. Még ötödikben is, amikor mi vigyáztunk az úttesten átkelő kicsikre a sulinál, mindig felajánlotta, hogy majd ő viszi a stoptáblákat.

Kimegyek az öltözőből, hogy kezelésbe vehessem a fiúk jelmezeit a másik szobában.

– Oké, máris ott vagyok.

Tommy utánam jön.

– Minden rendben?

Összehajtom Matthew nadrágját, amit csak úgy a szék támlájára vetett.

– Persze. Csak kicsit mozgalmas volt ez a hét.

Égnek emeli a karját.

– Ja, köztünk legyen szólva, mi végezzük a munka dandárját.

Hát, igen. Mi vagyunk a háttérország. De nekünk senki nem tapsol. És rózsacsokrokat sem kapunk. Pislogok, hogy a könnycsepp eltűnjön a szememből, aztán felé fordulok.

– Remek munkát végeztél, Tommy! Senki sem tudta volna ilyen klasszul megtervezni a díszletet, mint te. – A színpad egy háború sújtotta afgán faluból egyetlen másodperc alatt tokiói diszkóvá változik. Ez egy multikulturális darab.

Megvonja a vállát.

– Ne legyél már ilyen szerény! Te is megérdemelsz annyi figyelmet, mint a színészek.

– Annak is vannak előnyei, ha nem te állsz a figyelem középpontjában.

A szemöldököm majd kiszalad a homlokomról.

– Mondj egyet!

– Senki sem lesi, hogy mit csinálsz.

Felnevetek, de inkább úgy hallatszik, mintha morogtam vagy horkantottam volna.

– Ez szerinted előny?

Ismét vállat von. Épp amikor végzek a jelmezekkel, a telefonom rezegni kezd. Előveszem, és látom, hogy anya írt: csak emlékeztet, hogy negyven perc múlva otthon kell lennem. Felsóhajtok. Szorosan fogják a pórázt. Kitörlöm az üzenetet, és észreveszem, hogy Matthew nem csukta le a MERSZ oldalára mutató linket. Ez az a játék, amiről biztosra vette, hogy nem fogok rá jelentkezni.

Tommyhoz fordulok.

– Szerinted bennem van kurázsi?

Hátrahőköl.

– Khm, kurázsi? Nem tudom. De karizmád, az van. Emlékszel, amikor elsőéves korunkban új szöveget írtál a suliindulóhoz?

Ez az, amiről híres vagyok? A nagyszájú versemről, ami ráadásul alig rímelt valahol? Elhúzom a számat, és az orra alá dugom a telefonomat.

– Te jelentkeznél erre a játékra?

Tanulmányozni kezdi az oldalt.

– Nem hinném. Rettentően veszélyes.

– Nem nekem való, ugye?

– Azt nem mondtam.

Tommy mellett állva kattintgatni kezdek az oldalon. Egy csomó bátorságpróbát sorolnak fel, amelyek közül ha valamelyiket elvégzed, jelentkezhetsz az élő műsorba. Közben újabb és újabb ablakok ugrálnak fel, melyekben azt ígérik, hogy azonnal hírnévre tehetsz szert, valamint láthatod az elmúlt hónap nyerteseit, amint épp egy mozifilm bemutatóján vesznek részt. Két lány pedig a hatalmas nyereménnyel villog, amit a bátorságuk jutalmaként kaptak. A mázlisták.

Átfutom a listát. A legtöbb próba rettenetes, de találok egy olyat, hogy menj be egy kávézóba, locsolj vizet a fejedre, és közben kiabáld hangosan, hogy „a hideg víztől tüzes leszek”! Elég hülyeségnek hangzik, de sokkal kevésbé veszélyes, mint körömlakkot lopni, vagy akár csak azt imitálni. Ránézek az órámra. A Gotta-Hava-Java pont útba esik. Ha sietek, még pont belefér. Talán akkor végre Matthew se biggyesztené mindig a nevem elé, hogy „kis” Vee, még akkor is, amikor SMS-t ír – amit gyakran tesz azóta, hogy próbálni kezdtünk a darabra. Mindenféle kedves, évődő üzenetet küld, sokszor késő éjszaka.

Az ajkamba harapok.

– Szóval, Tommy, szeretnél valami nem mindennapit csinálni?

Pír futja el az arcát.

– Csak nem akarsz jelentkezni a játékba?

– Dehogyis. Már úgyis túl késő ahhoz, hogy kiválasszanak. De nem lenne jó móka, ha végigjátszanánk egy próbát? Csak hogy megtudjuk, milyen érzés?

– Hát, nem sok kedvem van hozzá. – Sűrű pislogásba kezd, mintha a kontaktlencséje jelezné, hogy vége a napnak. – Ugye, tudod, hogy ezt aztán a világ elé tárják az interneten, és mivel a válogató videóiért még fizetni sem kell, valószínűleg állati sokan fogják látni?

– Aha. De épp ez benne a lényeg.

Oldalra billenti a fejét.

– Biztos, hogy jól vagy?

A szekrényhez lépek, és visszazárom a permetezőt.

– Persze. Nem kell ám velem jönnöd. Csak gondoltam, jó móka lenne.

– Hát, lehet. – Egy pillanatra elgondolkodik, aztán bólint. – Oké. Akkor majd én csinálom a videót.

Ja, igen. Az eszembe sem jutott, hogy szükségem lesz valakire, aki majd felveszi az egészet. Felkapom a táskámat, és elmasírozom mellette. Tisztára Lara Croftnak érzem magam.

– Remek. Akkor menjünk!

Nekiiramodik, hogy utolérjen.

– Mehetünk az én kocsimmal – ajánlja fel. A szüleitől egy akciófilmekbe illő Audit kapott a születésnapjára.

– Nem, az enyémmel megyünk – jelentem ki. Végül is, az én próbám lesz.

A levegő mintha kissé párásabb lenne, mint pár perce. Bár épp arra készülök, hogy magamra borítsak egy adag vizet egy kávézóban, semmi hangulatom nincs elázni.

A kocsimhoz rohanunk – egy tízéves Subaru, aminek a kormánya azonnal kattogni kezd, ha beletaposok a fékbe. De az enyém. És kényelmes. Beszállunk, én vezetek.

A rádióban egy hiphop-szám megy, megpróbálok vele énekelni, de a hangom folyton elcsuklik.

– Szerinted a Gotta-Hava-Javában rá fognak jönni, hogy a MERSZ egyik kihívását hajtom végre?

A műszerfalamat tanulmányozza, mintha arra számítana, hogy valami mást is talál ott, mint az ósdi hangrendszert, kézzel írt matricával a gombján: TEKERD FEL A HANGERŐT!

– Nem hinném, hogy a törzsvendégeik ugyanabba a célcsoportba tartoznának, mint a MERSZ közönsége.

Vicces, milyen természetesen használja a „célcsoport” kifejezést, mintha csak a reklámszakmában dolgozna. Ez olyan szó, amilyeneket az apám szokott mindig mondani. Hirtelen rossz érzés tör rám, eszembe jut az apám falfehér arca, ahogy ott állt a kórházi ágyam mellett néhány hónappal ezelőtt, a fejét csóválta, és azt ismételgette, mennyire nem jellemző rám, hogy ilyesmit tegyek. Az olyan lányok, mint én, nem végzik a garázsban, egy járó motorú autóban. Ahogy mondod, feleltem.

Elhessegetem a gondolatot.

– Szóval, hülyét fogok csinálni magamból egy rakás ember előtt, akiknek fogalmuk sincs, hogy épp egy játékban veszek részt. Csodás. – A múlt havi videók kommentárjaiban többször is elhangzott: a versenyzőknek tilos felfedniük, hogy ez egy játék.

Tommy szemöldöke a magasba szalad, mintha azt mondaná: „hát hogyne!”, de túlságosan udvarias ahhoz, hogy a véleményének hangot is adjon. Ehelyett inkább arról kezd beszélni, hogy nemrég látott egy dokumentumfilmet egy szamuráj stílusú üzleti iskoláról, ahol a diákoknak forgalmas utcasarkokra kiállva kellett énekelniük, hogy legyőzzék a gátlásaikat.

– Végül is, akár még a hasznodra is válhat ez a dolog – állapítja meg.

Végigmérem. Igazából sokkal jobban néz ki, mint eddig gondoltam, na, nem mintha valaha is lehetne köztünk több, mint barátság. Markáns vonásainak, tettre kész hozzáállásának és a tőzsdézésen meggazdagodott szüleinek köszönhetően valószínűleg a politikai élet elismert szereplője lesz, még a tízéves érettségi találkozónk előtt.

Aztán eszembe jut, hogy még a jelentkezési lapot sem töltöttem ki.

– Felmennél a MERSZ oldalára, és beírnád az adataimat? – kérdem.

Bekapcsolja a telefonját, és pötyögni kezd rajta, közben sorolja a kérdéseket. Megadom a lakcímemet, a telefonszámomat, az e-mail címemet, és a születésnapomat (december 24, majdnem a legjobb nap az évben). A vészhelyzet esetén értesítendők listájára, amit egy kissé túlbiztosításnak érzek egy kétperces feladat esetén, elsőként Sydneyt írom fel, utána Livet, Eulie-t, Tommyt, majd Matthew-t, csak a móka kedvéért.

Öt perccel később, miután már kétszer megkerültük a kávézót, találok egy helyet a Gotta-Hava-Javától egy háztömbnyire. A napközben még meleg levegő mostanra már teljesen lehűlt, nem lesz túl kellemes a próba után visszajönni a kocsihoz. Már ha egyáltalán végigcsinálom, amit egy részem azért már nem vesz olyan biztosra.

Odaadom Tommynak a kabátomat.

– Megfognád addig, hogy legyen valami száraz holmim, amit később majd felvehetek?

– Lehet, hogy a táskádat is ide kellene adnod. Biztos, ami biztos.

Vajon ki másnak jutna eszébe, hogy a cuccaimat is biztonságba helyezze? Megborzongok.

– Jó ötlet.

Tommy óvatosan fogja meg a holmijaimat, mintha attól tartana, hogy tönkreteszi őket, ami igazából nem lenne akkora katasztrófa, mivel szinte mindent féláron veszek a Vintage Love-ban, ahol dolgozom.

Belépünk a kávézóba, és a szívem zakatolni kezd, amint meglátom, hogy milyen sok vendégük van. Az egy dolog, hogy kiválasztod a próbát a listából, de elő is adni a műsort, na, az már egészen más. Előadni… ehm… itt leledzik a probléma. Ott van például a meghallgatás az iskolai színdarabra, amelyről szó szerint kimenekültem, vagy a nemzetközi tanulmányok kiselőadásom, amely rendesen leizzasztott, amikor ki kellett állnom vele az osztály elé. Mi a fenének jelentkezik egy olyan valaki, mint én, egy ilyen játékra, mint ez?

Mély levegőt veszek, és a lelki szemeim előtt megjelenik Matthew, amint Sydneyvel csókolózik a színpadon, miközben én az oldalvonalról figyelem. Világos, hogy azért csinálom, mert bizonyítani akarok valamit. Hála neked, „Bevezetés a pszichológiába”!

Tommy talál egy üres széket az egyik hosszú asztalnál az üzlet közepén, és lepakolja a holminkat. Valamit szöszmötöl a telefonján.

– A MERSZ oldalán azt írják, hogy élőben kell elküldenünk a felvételt az oldalukra, úgyhogy nem fogunk tudni beleszerkeszteni. Szólj, ha készen állsz, akkor indítom!

– Oké. – A sor végére araszolok, de közben úgy érzem, a végtagjaim mindjárt cserbenhagynak. Minden erőmet össze kell szedjem, hogy egyik ólomsúlyú lábamat a másik elé helyezzem, mintha csak egy medencényi cukorszirupon próbálnék átgázolni. Lélegezz, lélegezz, lélegezz! Tudnám értékelni, ha nem lenne ilyen erős kávéillat. Rettenetes itt a szellőzés. A hajamból és a ruhámból még állati sokáig áradni fog ez a szag. Vajon anyámnak feltűnik majd?

Az előttem álló páros arról vitatkozik, hogy igyanak-e ilyen későn chai teát, mert, ugye, abban koffein van, őelőttük meg egy csapat nő bombázza kérdésekkel a kiszolgálót, hogy ez vagy az hány kalóriát tartalmaz. A nyávogásuk az idegeimre megy. Legszívesebben felordítanék, hogy az olyanok, akik pánikba esnek néhány kalóriától, legközelebb tán ne olyan helyet válasszanak, ahol halmokban állnak a sütemények.

Integetni kezdek, hogy a kiszolgáló észrevegyen. Csak mosolyog, és húzogatja tovább a karokat a kávéfőzőn. A falióra 9:37-et mutat. A fenébe, huszonhárom perc múlva takarodó, és most jövök rá, hogy még Tommyt is vissza kell vinnem a kocsijához, mielőtt elindulhatok haza. Odatolakszom a pulthoz, amit dühös megjegyzések kísérnek. Majd ha meglátják, mire készülök, talán elhallgatnak. Senki nem szeret dilisekkel huzakodni. A pult egyik sarkában egy kancsó jeges víz áll egy halom műanyag pohár társaságában. Az egyiket teletöltöm, és Tommy mellé lépek vele, s bár kezem-lábam remeg, igyekszem nem idő előtt kiönteni.

9:39. Mély levegőt veszek, és biccentek Tommynak, aki felemeli a telefonját, és valamit mormog, amit nem értek. Néhányan körülöttünk a szemöldöküket ráncolják, és rosszalló tekintettel méregetnek. Tommy rám mosolyog, és felemeli a hüvelykujját, amiért iszonyúan hálás vagyok. Egyedül képtelen lennék végigcsinálni. Talán még így is. A testem megállás nélkül remeg, és mindjárt elsírom magam. Jézusom, micsoda gyáva nyúl vagyok! Nem csoda, hogy szinte fuldoklottam a színházi meghallgatásokon.

Az órára nézek. Hirtelen olyan érzésem lesz, mintha csőlátásom lenne. Körülöttem minden elsötétedik. Nem látok mást, csak az órát, amely kegyetlenül ketyeg, mint Edgar Allan Poe Az áruló szívében. Ez már egy vicc. Csak egy pohár víz, és egyetlen sor, amit el kell mondanom. Syd egy egész kancsóval elhasználna, miközben a kedvenc dalát énekelné a Nyomorultakból. Persze, én nem vagyok ő.

A szívem egyre hevesebben zakatol, és most már szédülök is. A testem minden egyes sejtje menekülni akar. Vagy sikítani. Vagy mindkettőt. Lélegezz! – mondom magamban. Egy perc, és vége az egésznek. Már csak egypár pillanatig kell elviselned ezt a szörnyűséget. Megtörlöm az arcomat. Az óramutató 9:40-re ugrik, én pedig megköszörülöm a kiszáradt torkom.

Képes leszek erre? A kérdés újra és újra felmerül bennem, miközben a fejem fölé emelem a poharat. Meglepőmód, a karom engedelmeskedik. Alig hallható hangon elsuttogom:

– A hideg víztől tüzes leszek. – És egy pár csepp vizet a fejemre öntök.

Tommy hunyorogva néz rám, mint aki nem hallotta, mit mondok.

Felemelem a hangomat, s bár kissé recsegősre sikerül, elismétlem:

– A hideg víztől tüzes leszek! – És a maradék vizet a fejemre borítom. A jeges zuhany kijózanít. Istenem, megcsináltam! Most meg csak állok ott, és mindennél jobban szeretnék láthatatlanná válni.

Egy közelben álló nő sikoltva ugrik arrébb.

– Mi a fenét művel?!

– Bocsánat! – motyogom, miközben vízcseppek gördülnek le az orromon. Tudom, hogy tennem kellene valamit, de a testem mozdulatlanná dermedt. Kivéve a szememet: az a körülöttem lévő világ egymillió apró részletét próbálja feldolgozni egyszerre, melyek mintha mind engem gúnyolnának. Összeszedem minden erőmet, megtöröm a mozdulatlanságvarázst, és a kézfejemmel megtörlöm az arcomat. Az egyik srác közben lefotóz. Csúnyán nézek rá, erre ellő még egy képet.

Tommy leteszi a telefonját, és elkerekedett szemmel bámul rám.

– Öhm, Vee, hogy is mondjam, a pólód… – Elszörnyedve mutogat a mellkasom felé. Épp lenéznék, de megzavar a kiszolgáló, aki egy felmosófával rohan felém. Dühösen mered a tócsára a lábam alatt.

– Majd én megcsinálom! – nyúlok a felmosóért. Igazán gondolhattam volna rá, hogy magamhoz vegyek néhány szalvétát.

De elrántja előlem.

– Gondolja, hogy magára bíznám? Kérem, lépjen arrébb! És ha nem kér semmit, akkor legyen szíves, és távozzon!

Basszus! Úgy csinál, mintha beleköptem volna a masinájába.

– Bocsánat!

Kirohanok az ajtón. A vizes ingemen át úgy vág mellbe a hideg levegő, mintha egyenesen a Washington-tóba ugrottam volna.

Tommy utánam siet, és a kabátomat nyújtogatja.

– Vedd ezt fel, most rögtön!

A pólómra pillantok a kinti fényben, és bennakad a lélegzetem. Amire nem gondoltam, mielőtt magamra öntöttem volna a vizet: hogy a felsőm fehér pamutanyagból van. És hogy a melltartóm vékony gyapjúselyem. Én, a jelmezfelügyelő, aki félállásban egy ruházati boltban dolgozom, igazán gondolhattam volna rá, hogy mivel jár, ha ezekre az anyagokra valamit rálocsolok. Ezzel az erővel vizes pólót is viselhetnék. Kamerák előtt.

Istenem, mit műveltem?

Második fejezet

Tommy telefonja felé kapok.

– Töröld le a felvételt!

– Nem tudom. Élőben ment.

Magamhoz szorítom a kabátomat.

– Miért nem állítottál le, amikor láttad, hogy mindenem kilátszik?

Megvakarja a fejét.

– Arra koncentráltam, hogy ne lógj ki a képből, és közben még kommentálnom is kellett, így már csak akkor vettem észre, amikor letettem a kamerát. De semmi pánik! Egy videofelvételen kissé másképp látszanak a dolgok. Lehet, hogy a gyenge benti világítás, meg az alacsony felbontás a segítségedre lesz. – Az arckifejezése viszont azt mutatja, erről azért nincs meggyőződve.

– Nincs valami mód rá, hogy megnézd? – Miért nem a rózsaszín melltartómat vettem fel inkább, amiben extra bélés van?

– Sajna, nincs. A telefonom nem menti el a videobeszélgetéseket. Túl sok memóriát foglalnának.

Beszállunk a kocsiba, én pedig, háttal neki, magamra tornászom a kabátomat. Bár egy részem legszívesebben itt maradna, hátha kitaláljuk, mi legyen a megoldás, már ha egyáltalán létezik olyan, tizenöt perc múlva otthon kell lennem. Beindítom a motort, maxra tekerem a fűtést, és száguldani kezdek visszafelé, a színház felé.

Tommy a telefonján matat.

– Talán sikerül letiltani a megjelenítést.

– Igen! Tiltsd le! Mondd nekik, hogy nem adtam a hozzájárulásomat!

Néhány perc múlva megköszörüli a torkát:

– Itt azt írják, minden feltöltés az ő tulajdonuk. Azzal, hogy beküldted a videót, minden jogodat átruháztad rájuk.

A műszerfalra csapok.

– Ehh!

És ennyi a beszélgetésünk, amíg a parkolóig érünk. Mielőtt kiszáll, még megjegyzi:

– Azért azt tudd, hogy több ezer videót töltöttek már fel, a többsége sokkal gázabb, mint a tiéd. Rettentő hülyeségekre képesek a népek, csak hogy bekerüljenek az élő adásba.

– Remélem, igazad van. Nézd, kilenc perc múlva otthon kell lennem, különben… mindegy, otthon kell lennem.

– Megígérem, én hallgatni fogok. Isten bizony! – Ezzel becsukja az ajtót.

Nagyot nyelek, aztán zsibbadtan elhajtok. Hogy lehettem ennyire hülye? Ez a vakmerőség annyira nem jellemző rám. Szerény, szorgalmas, hűséges – ezek az uncsi Bak jegyek, na ez vagyok én.

Hazafelé kissé túllépem a sebességhatárt, ilyet sem csináltam még soha. De még így sem vagyok elég gyors. Már két perccel múlt tíz óra, amikor belépek a garázsból a ház hátsó részébe vezető folyosóra.

Anya ott áll, karba tett kézzel.

– Hol voltál?

– Az előadáson. Volt egy kis probléma a csappal az öltözőben, és csuromvíz lettem. Próbáltam megszárítkozni, amilyen gyorsan csak tudtam. Bocs, ha egy picurkát késtem! – Hányingerem van ettől a hazugságtól, de ha elmondanám az igazat, attól senkinek sem lenne jobb.