Ha mindennap sütne a nap, ki ne kívánná az esőt?

(japán közmondás)

Eve Red

Az ojabun

Copyright © Eve Red

Borítóterv: Red Zone Book

Kiadja a Red Zone Book

www.redzonebook.hu

ISBN 978-615-6485-14-4

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bőví-tett, illetve rövidített kiadásának jogát is. A szervezők írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen for-mában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Először is szeretném leszögezni, hogy ez a regényem is pusztán csak a képzeletem szüleménye. A neveket, a helyszíneket próbáltam reálisan ábrázolni, de előfordulhat némi eltérés a valóságtól, ami felett szeretném, ha szemet hunynátok, Drágáim, és az írói szabadság szám-lájára írnánk. Előre is köszönöm szépen Nektek!

Egy novellát tudnék írni arról, kedves Olvasóim, hogy mennyire hálás vagyok nektek. Gondolom, megelégedtek ezzel a pár sorral is, mert nem szeretném húzni az időtöket. Hálás vagyok, hogy ilyen aktí-van megosztjátok velem a véleményeteket, meg azokat a szebbnél szebb képeket, amiket a könyvekről készítetek. Csodálatosak vagytok!

Álmomban sem gondoltam volna, hogy ilyen sokan megszeretitek a történeteimet. Számomra az írás terápia, mégis az adja a legnagyobb erőt és motivációt a folytatáshoz, hogy támogattok engem, és hűsége-sen olvassátok a regényeimet.

Köszönöm a szerető családomnak, hogy segítettek nekem. Szeret-tek és mellettem álltok akkor is, amikor nem igazán vagyok ,,elérhető”, mert elmerülök a történetekben, a karakterekben. Szeretlek Ildikó, Fannipanni, Öcsipöcsi! Szívem, szeretlek és köszönöm, hogy elviseled a hülyeségeimet!

Köszönöm Király Bernadett, Detty, hogy vállaltad a bétázást/előolvasást. Te vagy nekem az első, mert az előző könyveknél még nem tudtam, hogy milyen fontosak a béta olvasók, és hogy egyáltalán mit is csinálnak. Köszönöm a munkát, az időt, amit beletettél nekem.

Nagyon szépen köszönöm Rebecca és Tünde, hogy ebben a regény-ben segítettetek nekem, mint az elkövetkezendőkben is! Örülök, hogy vagytok nekem!

Köszönöm a drága nővéremnek az előolvasást. Tetszik, hogy el tudsz vonatkoztatni tőlem, és jók az észrevételeid. Bár nem is értem, hogy miért nem kezdtük ezt el hamarabb. Köszönöm neked! Nagyon Szeretlek!

Tartalom

1. fejezet ................................................................................................ 7

2. fejezet .............................................................................................. 23

3. fejezet .............................................................................................. 35

4. fejezet .............................................................................................. 40

5. fejezet .............................................................................................. 44

6. fejezet .............................................................................................. 51

7. fejezet .............................................................................................. 61

8. fejezet .............................................................................................. 67

9. fejezet .............................................................................................. 71

10. fejezet ............................................................................................ 82

11. fejezet ............................................................................................ 86

12. fejezet ............................................................................................ 92

13. fejezet .......................................................................................... 105

14. fejezet .......................................................................................... 108

15. fejezet .......................................................................................... 118

16. fejezet .......................................................................................... 121

17. fejezet .......................................................................................... 128

18. fejezet .......................................................................................... 134

19. fejezet .......................................................................................... 137

20. fejezet .......................................................................................... 147

21. fejezet .......................................................................................... 153

22. fejezet .......................................................................................... 157

23. fejezet .......................................................................................... 161

24. fejezet .......................................................................................... 168

25. fejezet .......................................................................................... 171

26. fejezet .......................................................................................... 180

27. fejezet .......................................................................................... 188

Prológus ............................................................................................ 197

1. fejezet ............................................................................................ 205

2. fejezet ............................................................................................ 219

1. fejezet

Ren

Akimoto Yuu, az ojabun, egyenes háttal ül előttem török-ülésben, akárcsak én előtte. Könyörtelen arckifejezése megdermeszt. A gyűlölet a szemében vérszomjas dingóként csap le rám.

Ritsura, az öcsémre siklik a tekintetem. Jobb oldalt áll, Yuu két embere mellett. Mintha mosoly derengene az arcán, de még mielőtt felfoghatnám, mit is láttam, lesüti a szemét. Miatta keve-redtünk ebbe a slamasztikába, pedig már lassan egy éve, hogy utoljára itt jártam. A kisujjam felső percének hiánya örök emlé-keztetőül szolgál. Apám és én úgy gondoltuk, hogy Ritsunak végre megjött az esze, de úgy tűnik mégsem.

Nyílik a fuszuma1, Jumi sétál be rajta tálcával a kezében.

Mint egy csodálatos jelenés ebben a virágmintás kimonóban. El-fojtok magamban egy sóhajt. A farkam megrándul Jumi puszta látványától. Úgy bámulom őt, mintha az életet adó víz lenne a vörös homokbuckák között. Ő számomra maga az élet, de erőnek erejével kell visszafognom magam, nem adhatom jelét az ojabun előtt, hogy milyen hatással van rám a lánya.

Mégsem bírom levenni Jumiról a szemem.

Rám néz gyönyörű barna szemével, amiben feldereng az aggodalom, aztán szerényen a földre süti a tekintetét. Hosszú, kecses nyaka szabadon van, ébenfekete haját kontyba fogta a 1. tolóajtó

7

tarkóján. Szinte az orromban érzem jázminillatát, pedig még a közelemben sincs. Magamba akarom szippantani minden egyes mozdulatát, hogy elő tudjam idézni agyam rejtett zugából, amikor egyedül fekszem az ágyamban. Ki vagyok rá éhezve, nagyon hiányzik, hiszen két hónapja, hogy utoljára a finom kis puncijá-ban jártam. Kecses alakját még ez a színes kimonó sem rejtheti el előlem, mert tudom, hogy mi rejlik alatta.

Jumi óvatosan lehajol, leteszi a tálcát az apja és közém, majd felegyenesedik. Apja egy kézlegyintéssel elküldi. Jumi mélyen meghajol, majd apró léptekkel, hangtalanul távozik. A tálcára nézek. Megreked bennem a levegő. Egy fehér rongy és egy kés hever rajta a két sárkány díszítésű, fehér csészék mellett.

Yuu felemeli az egyik csészét, remegő kézzel nyúlok a kancsóhoz, és színültig töltöm a poharát. A kicsorduló szaké a csé-sze alatt lévő üvegbe folyik, majd leteszem a kancsót, és a saját csészémet veszem magamhoz, hogy Yuu tölthessen nekem.

– Egészségünkre! – emelem meg a poharam koccintásként, aztán lehajtom a fejem, beleszagolok a szakéba. Mandula, nád és eső illata tolul az orromba.

Akarva-akaratlanul eszembe jut a szaké ceremónia, ami a beavatásom napján történt az öt család jelenlétében. Miután el-kerülhetetlenül a jakuzába kerültem, én is a ranglétra alján kezdtem, annak ellenére, hogy az én klánom ojabunja valóban a vér szerinti apám. A szavak a fejembe égtek, mint egy kőbevésett ígéret.

,,A mai naptól fogva egészen halálomig a családnak szente-lem magam. Az ojabun az egyetlen szülőm, követem őt tűzön-vízen át!”

8

Belekortyolok az italba. Jólesik, ahogy végigégeti a nyelőcsö-vemet a meleg alkohol, aztán félig megiszom.

– Ren-san – tereli magára a figyelmem Yuu –, most mivel szeretnéd elnyerni a bocsánatomat?

Az ojabun gúnyosan mosolyog, felvont szemöldökkel néz le a fehér rongyra és a késre. Nem szeretem az ilyen játszmákat.

Mindketten tudjuk, hogy ismét jubicumét kell végrehajtanom.

Magamra vállalom, amit a testvérem tett, mert meg akarom kímélni a büntetéstől. Ez azóta így megy, amióta tíz évvel ezelőtt felkutattam a japán gyökereimet. A két fivérem közül Ritsu a leg-problémásabb. Folyton ki kell húznom őt a szarból. Néha már az az érzésem, hogy direkt csinálja, de mit tehetnék? Ők a családom.

Mindent megtennék a testvéreimért és az apámért, és mint hadnagy, kutya kötelességem kiengesztelni a rivális családot, a Emagucsi-Gumit. Ritsu az ő területükön terített drogot, ami olyan, mintha szembe köpte volna őket.

Kiszorítom a további gondolatokat a fejemből, és az előttem lévő feladatra összpontosítok. Az asztal szélére teszem a fehér kendőt, rá a bal kezem kisujját, majd elveszem a kést.

Az első alkalommal azért izgultam, mert nem tudtam még, mekkora fájdalommal jár. Rohamtempóban ver a szívem, mert már tudom, mire számítsak. Végigfolyik az izzadság a homlokomon. Zúg a fülemben a vér.

Sokkal könnyebb, ha minél hamarabb túlesek rajta.

Megnyalom kiszáradt számat, mély levegőt veszek. Összeszorítom a fogam, és a kisujjam második ujjpercéhez helyezem a hideg fém élét. A pulzusom lüktet. Belevágok a bőrömbe, lefelé nyomom a súlyt. A kezembe nyilalló, éles fájdalomtól 9

felszisszenek. Kesernyés, fémes szag csapja meg az orromat. A csontnál kissé megakad a kés, ám még nagyobb erőt fejtek ki. A hideg verejték végigfolyik a tarkómon. Recseg a csont, míg túl nem jut a kés az akadályon. A kínzó fájdalom szétrobban bennem. Zihálok. Nem engedem meg magamnak, hogy felkiáltsak.

Bassza meg! Most még erőteljesebben belém hasít a sajgás, jobban, mint a múltkori alkalommal. Spriccel a vér a csonkból. Végül az ujjam perce a vérrel átitatott kendőn végzi.

Kifut az arcomból a vér, nehezen kapok levegőt, a pulzusom lezuhan, nem sok kell, hogy elájuljak, miután az adrenalin is távozik belőlem. Remegő kézzel csomagolom a kendőbe a kisujjam középpercét, a bal kezemet magamhoz szorítom, végül mélyen meghajolva felkínálom Yuunak.

– Mélységesen sajnálom, Akimoto-sama! – Mintha egy örök-kévalóság telne el így, mire végre elveszi tőlem. Csakis ezután egyenesedek fel.

– Ritsu-san, hozz a bátyádnak valami rongyot, mert mindjárt összevérez itt mindent. És azt sem hagyhatjuk, hogy az apátok, Toda-san elveszítse most mindkét fiát.

Felkapom a fejem az apám neve hallatán. Mit jelent az, hogy mindkét fiát elveszítse? A fájdalom miatt nem tudatosul bennem a mondanivalója, ám a zsigereimben érzem, hogy nagy jelentő-sége van.

Ritsu egy tál sót tesz elém, majd megragadja a kezem, és belenyomja. Összeszorítom a fogam. Dühösen fújtatok a testvé-remre, holott tudom, hogy csak segíteni akar, mert így tudjuk a leghamarabb megszüntetni a vérzést. De akkor is kibaszottul fáj!

Az egész testemet ellepi az izzadság. Ritsu átnyújt nekem egy 10

törölközőt, belebugyolálom a bal kezem. Olyan szorosan, ameny-nyire csak tudom.

– Most pedig menj, és élvezd a vendégszeretetünket – bocsájt el Yuu olyan hangsúllyal, mintha egy darab szar lennék.

Felállok, kihúzom magam, amennyire csak tudom.

– Bocsánatot kérek! – Meghajolok Yuu előtt, megadom neki a tiszteletet. Örülhetünk, hogy ennyivel megúszta a testvérem.

Ritsu és az ojabun egyik embere is követi a példámat, meghajolnak, majd mindhárman távozunk a szobából.

A magasba, a szívem fölé emelem a kezem, hogy ne vérezzek el, amikor a szűk folyosóra érünk. A kijárat felé sietünk, a sötétbarna keményfa padlón zoknis lábunk ütemesen dobban.

– Hogy gondoltad ezt? – váltok át noongar nyelvre, mert így az előttünk haladó katona nem érti, miről beszélünk. – Amint kiérünk, magyarázatot követelek.

Áldom a napot, amikor megtanítottam az ausztrál bennszü-lött nyelvet a fivéreimnek és az apámnak tíz évvel ezelőtt, amikor ideköltöztem onnan. Az ősi nyelv használata hasznosnak bizonyul a számunkra, mint mindig, amikor nem akarjuk, hogy a körülöttünk lévő emberek tudják, miről beszélünk.

Lelépünk a genkanba2, ahol a korábban levetett cipőink sorakoznak, aztán felvesszük őket, amiben Ritsu segít nekem.

Odakint az ősz már a tavasz fölé kerekedett. Mélyet szippan-tok a természet illatos színekbe burkolt levegőjéből. Elhaladunk a fazonra nyírt bokrok mellett, mire Ritsu rágyújt egy cigaret-tára, aztán megszólal.

2. előszoba, ami egy kisebb szinttel lejjebb van, mint a ház többi szintje 11

– Nem gondolkodtam, nagyon sajnálom, ani3.

Rápillantok. Ártatlan szemekkel pislog fel rám. Szinte minden férfinél magasabb vagyok egy pár centivel. A nőknél bőven egy fejjel is. Istenem, de hiányzik az én kis Jumim. Biztosan megoldja ma este valahogy, hogy találkozzunk. Alig várom, hogy láthassam meztelenül, és magamévá tegyem.

– Ani? – pillant rám kérdőn Ritsu.

Barna szeme könyörög a bocsánatomért. Rövidre nyírt haja csak egy kicsivel hosszabb az enyémnél. Annak ellenére, hogy nem vagyunk édestestvérek, meglepő módon mindhárman ha-sonlítunk egymásra. Legalábbis külsőre, bár az én szemem ke-rekebb az anyám miatt.

Nagyot sóhajtok. Most nincs erőm, sem kedvem vitatkozni Ritsuval. A gondosan ápolt kerteket felváltja egy hosszú kőkerítés, átsétálunk a nyitott kapun a vendégházhoz, amiben egy évvel ezelőtt elszállásoltak. A fekete tető éles kontrasztban áll a fehér fa-lakkal, mintha csak a belső viaskodásomat tükrözné a rossz és a jó között. Hachioji több órás autóútra van az otthonomtól, Hara-dzsukutól, ezért alszom itt. Nem szeretek itt lenni, Yuu viselke-dése mesterkélt. Azonban még egy lehetőség arra, hogy Jumival együtt lehessünk. A gondolatra, hogy ma megcsókolhatom, érez-hetem őt, tinédzserkori izgatottság lesz rajtam úrrá.

Sosem felejtem el a napot, amikor először pillantottam meg Jumit, tíz évvel ezelőtt.

3. báty

12

A színes virágokat bámultam, ismét gyötörni kezdett anyám hiánya. Tetszett volna neki ez a japánkert. Imádta volna Japánt, de sosem járt itt. Édesanyám halála erdőtűzként terjedt szét bennem, felemésztett. A mellkasomon folyamatos nyomás volt, a szívembe kínzó fájdalom. Rászoktam a cigire, az alkoholra és a dro-gokra sem mondtam nemet.

Pár hónapja érkeztem Sidneyből Japánba, bár nehezen illesz-kedtem be, mert csak néhányan tudtak angolul, boldog voltam, hogy az apám mellé testvéreket is kaptam, egy új családot, és ez életigenléssel töltött fel. Végre valahára értelmet nyert az életem.

A fák felé sétáltam, megálltam egy fa mögött, és rágyújtottam egy cigire, mert tudtam, apám még sokáig fog tárgyalni Akimoto Yuuval. Én nem vehetek részt ezeken az eseményeken, egyelőre, mert még sokat kell bizonyítanom, de jólesik, hogy apám az elejé-től fogva bevont mindenbe.

Ágak recsegtek távolabb tőlem . Valaki közeledett. Kinéztem a fa mögül, és a szám is tátva maradt a látványtól. Egy gyönyörű

lány állt meg kicsit jobbra tőlem, visszanézett a ház felé, ahonnan minden bizonnyal érkezett. Színes, virágmintás kimonó fedte a testét, nekem mégis valahogy így jobban tetszett, mintha többet villantott volna, akár az ausztrál nők. A lány felemelte a fejét a fák lombjai felé, a napsugarak megvilágították tejfehér bőrét. A szívem megdobbant, nem tudtam levenni róla a tekintetem . Összeakadt a pillantásunk, a levegő bennem rekedt. Gyönyörű, akár egy porcelánbaba. Fekete szemének mélysége be-szippantott, mint maga Japán is. Kíváncsian, ugyanakkor bátran sétált közelebb hozzám, két méterre tőlem megállt. Ebből 13

a távolságból az is feltűnt, hogy nem lehet több tizenöt évesnél.

Pár év múlva gyönyörű nővé fog cseperedni.

Valamit mondott japánul, de nem értettem, noha elkezdtem már tanulni a nyelvet.

– Te új vagy itt? – váltott át tökéletes angolra.

– Igen.

Bólintott. Egy ideig csendben figyeltük egymást. Beleszívtam a cigimbe, elfintorodott.

– Nem szeretem a szagát, nem kéne dohányoznod.

– Egy tízéves ne mondja meg nekem, hogy mit nem kéne csinálnom.

Sértődötten keresztbe fonta a karját maga előtt.

– Tizenöt éves vagyok!

Magamban elmosolyodtam, szándékosan kevesebbet mondtam. Ennek ellenére elnyomtam a félig elszívott cigit.

Egy dühös női hang csendült fel valahonnan a háztól.

– Mennem kell, engem keresnek – fordult meg a lány, majd elindult.

– Hogy hívnak?

–

kiáltottam utána .

– Akimoto Jumi. És téged? – nézett vissza rám, és oldalra dön-tötte a fejét.

– Toda Ren.

Amikor ismét szólították, futásnak eredt.

Figyeltem apró, távolodó alakját, és megszületett bennem az elhatározás, ezután soha többet nem gyújtottam rá.

Elmosolyodom az emlékekre. Az öcsémre pillantok, aki közben egy újabb cigit gyújt meg. Ritsu nem tehet róla, hogy ilyen a jelleme. Apám már nem egyszer mondta nekem, hogy emiatt 14

vagyok én a jobbkeze, és nem Ritsu, vagy a másik testvérem, Sasuke. Ők olyanok, amilyenek.

– Nekem ti vagytok a családom. Bármit megtennék értetek.

Bejössz egy kicsit?

– Rendben. – Besétál előttem a vendégházba.

Miután levesszük a cipőnket, a futonágyhoz lépek, és leülök.

– Kérsz inni valamit? – áll meg a sötétbarna bárszekrénynél Ritsu.

– Még egy szaké jólesne, köszönöm.

Fáradtan és kimerülten fekszem le. Újra és újra lepörgetem a fejemben a Yuuval való találkozást. Felülök, óvatosan lefejtem a törölközővel rögtönzött kötést a bal kezemről. A só, akármeny-nyire is csípett, segített a vérzés elállításában.

– Nem bízom benne! – fakadok ki.

Nem kell mást mondanom, Ritsu érti, hogy Yuura gondolok.

– Én sem.

Egy lépéssel mellettem terem, a kezembe adja a szakét, lehúzom, aztán a mellettem lévő alacsony lábú, mogyoróbarna asztalra teszem a poharat.

Ritsu a kezemet tanulmányozza.

– Apánk mit szólt?

– Nem tud róla. Majd holnap elmondom neki.

Fájdalmasan húzza el a száját, mert tisztában van vele, hogy vélhetően apám nem engedett volna ide, ha előre szólok, hova készülök. Pontosan ezért nem említettem.

– Sejthettem volna abból, hogy teljesen egyedül jöttél – csüg-gedten bukik előre a válla.

– Tudod, hogy mindenben számíthattok rám!– próbálom vi-gasztalni.

15

– Köszönöm szépen, ani! Most viszont megyek is, mert el kell intéznem pár dolgot.

Bólintok. Ritsu egy apró és gyors meghajlás után felveszi a cipőjét, és távozik.

Nemsokára halk kopogás hallatszik. Nem lehet más, mint Jumi. Hatalmas vigyorral az arcomon nyitok ajtót.

– Istenem, de hiányoztál! – fogom meg Jumi kezét, és behúzom őt a házba, mielőtt észreveszi valaki.

Hirtelen ellök magától. Mi ütött belé? Felvont szemöldökkel, zavartan nézek le rá.

– Hadd nézzem az ujjad! – szól rám erélyesen, és a futonágyra ültet.

Elmosolyodom. Erről az énjéről eszembe jut, mit váltottam ki belőle, mielőtt összejöttünk. Az volt a kedvenc elfoglaltságom, hogy piszkáltam, általában a korával, és ő duzzogva védekezett, vagy próbált visszavágni. Szerettem ezeket a játékokat, olyan volt, mint egy hosszú előjáték. Hat évig tartó bevezető a kapcso-latunkig.

Jumi közben a kimonója alól előhúzza a fertőtlenítőszert és a kötszert. Elém térdel, összeráncolt homlokkal szemügyre veszi a csonkot.

Jumi fekete szempillái és az azonos színű haja erősen kü-lönbözik bőre hófehérségétől, mégis valahogy így teljes az össz-kép.

A szívem szaporán ver. Gyors lélegzetvételeim lengetik a tin-cseket, amik hosszú nyakára hullanak. Én akarok lenni az a hajfürt, én akarom simogatni selymes bőrét, érezni a kezembe puhaságát.

– Sóba tetted?

16

Hallom a kérdést, de nem válaszolok rá, elvonja a figyelme-met a látványa. Leveszi a kupakot a fertőtlenítőszerről, átitatja a gézt vele, majd a csonkra teszi.

– Annyira aggódtam érted. Sajnálom!

– Nem tehetsz róla. Az apád a leghatalmasabb család ojabunja. Könyörtelennek kell lennie.

Bár az apám a másik nagycsalád, a Szumigosi-Rengo ojabunja, és szintén tud kegyetlen lenni, mégsem lelketlen. Yuuban azonban van valami sötétség, ami túlszalad a kötelező dolgokon.

Mintha élvezné szenvedni látni az embereket.

– Nem kell megkímélned, tudom, hogy apámba nem szorult egy csepp jóérzés vagy szeretet sem. Fáj nekem, hogy ennyire gonosz veled is.

Lesüti a szemét. A gézt kezdi el szakszerűen körbetekerni a kézfejemen. Jumi a saját bőrén tapasztalhatja meg az apja érzé-ketlenségét. Semmire sem tartja a lányát, ám ez a jakuzában nem meglepő. Vajon az apám is ilyen lenne, ha valamelyikünk lánynak születik? Valahogy nem tudom róla elképzelni.

Jumi nem néz a szemembe, nagyot sóhajt, mint akit még valami más is bánt. Ráharap az alsó ajkára.

– Mi a baj, Jumi-tan? – hangom aggodalomtól terhes.

– Apám a férjjelöltek listáját latolgatja – suttogja.

Nagyot nyelek. Bassza meg! A szívem kalapálni kezd. A fülem zúg. Ökölbe szorul a jobb kezem. Jumi egy gyönyörű, hu-szonöt éves nő, természetes, hogy az apja hamarosan kiházasítja valamelyik családhoz. Olyanhoz, aki elég erős. Az állkapcsom megfeszül. Az apja egy kegyetlen ember, sosem engedné, hogy Jumi szerelemből házasodjon. Bár nem mondtuk ki egymásnak, 17

mit is érzünk, mindketten tudjuk, hogy ez már több, mint testi vonzalom.

– Muszáj, hogy az enyém legyél! – fakadok ki.

Jumi szája sarka felfelé kunkorodik.

– Mi utánatok a másik legerősebb család vagyunk. Amint ha-zaérek, beszélek apámmal – jelentem ki eltökélten.

A szemében remény csillan.

Meg kell tennem mindent, hogy Jumi az enyém legyen, és ne csak lopott órák jussanak nekünk.

– Butaság volt sóba mártanod, talán mazochista vagy? – kérdez rá szemrehányóan.

– Az öcsém csak jót akart – nyugtatom meg.

– Ez nekem inkább kínzásnak tűnik – fújtat bosszúsan.

Ha minden alkalommal tudnánk szeretkezni, amikor találkozunk, az is kevés lenne, viszont nem mindig kivitelezhető.

Túl sokat vártam rá. Csak annyit látok, hogy mozog a szája, nem értem, mit mond, mert a vágy felülkerekedik bennem. Piros és formás ajkait mihamarabb a számon akarom érezni, vagy nem állok jót magamért. Morgok egyet.

Jumi megtorpan a mozdulat közben. Rám néz azzal a gyönyörű szemével. Elnyílnak az ajkai, mellkasa mélyen emelkedik és süllyed. A tüzes szenvedély szikrázva pattog köztünk.

– Kérlek, ezt hadd fejezzem be – suttogja.

A halk kérés után magabiztos mosolyt villant rám, pillantása felperzsel, lassan, csábítóan megnyalja az ajkait, végre előtűnik belőle az a rossz kislány, akit csak én tudok kihozni belőle. Velem vesztette el a szüzességét, én mutattam meg neki, hogy mit szeretek, és együtt fedeztük fel a testét. Ha rajtam múlik, én leszek az egyetlen férfi, aki benne jár. Bárcsak megtehetném, hogy 18

feleségül veszem, és elviszem innen magammal! De sajnos ez nem ilyen egyszerű. Ha kiderülne a mi titkos kis viszonyunk…

Ebbe belegondolni sem merek.

– Elég óvatos voltál? – kérdezek rá hirtelen.

– Senki sem vett észre – villant rám egy laza mosolyt.

Jobb kezemmel végigsimítok gyönyörű arcán, amitől elakad a lélegzete.

– Siess! – Reszelős hangom szenvedélytől zsong.

Miután kapkodva befejezi a kötözést, az ölembe rántom Jumit. Felsikkant a váratlan mozdulattól. Lecsapok az ajkára, magamba szívom édes nyögéseit. Utat török a nyelvemmel a szájában.

– Nem bírok magammal, vetkőzz! – utasítom rekedt hangon.

Nem kell kétszer mondanom. Jumi feláll, hátrál egy lépést.

Én is felülök. Mélyen a szemembe néz, elveszek vad, éhes pillan-tásában. Tüzes lángja szítja a lobogó szerelmemet iránta.

Kínzó lassúsággal bontja ki a kimonó felső részét. Tágra nyílt szemmel figyelem őt. Ringatni kezdi a csípőjét, amitől felgyorsul a szívverésem, és az összes vér a farkamba tolul.

Jumi érzékien végigsimít az oldalán, fel a melléig, le a hasán.

Megnyalom kiszáradt számat. Aztán végre ledobja a ruhát. Jézu-som, nincs rajta fehérnemű! Előttem áll teljes valójában. A szemem követi a mozdulatait karcsú alakján. Mellkasa gyorsan emelkedik és süllyed. Felizgult, éppúgy akar engem, mint én őt.

Lassan közeledik, mintha egy kíváncsi kis préda lenne, én meg a vadász. Ám most ő az, aki becserkészik engem.

Ráérősen gombolja ki az ingemet kecses kis ujjaival, aztán lehúzza rólam, közel hajol hozzám, és a nyakamba temeti az arcát. Mély levegőt vesz. Belélegzi az illatomat. Éppúgy hiányoztam 19

neki, mint ahogy ő nekem. Behunyom a szemem, amikor megérzem nyelve hegyét a bőrömön. Jázminillata körülölel minket.

Végignyal a mellkasomig. Bennem reked a levegő. Nagy erőfeszí-tésbe kerül, hogy le ne teperjem. De most átengedem az irányí-tást. Jumi édes függőség a számomra.

Miután leveszi az ingemet, kioldja az övemet, és segít meg-szabadítani a nadrágtól a fundoshival4 együtt. Visszaülök a futonra. Jumi fölém magasodik. Apró melle hetykén mered előre.

Szinte érzem a nyelvemen kemény mellbimbóját . Lapos hasáról a puncijára vándorol a pillantásom. Imádom azt a fekete há-romszöget, amit meghagy a borotválkozás során. Éhesen meredek a puncijára. Összefut a nyál a számban . Nem bírom tovább, ennyi volt! Mielőtt megragadhatnám, hirtelen letérdel. Végigszánt apró körmeivel a combomon, még nagyobb feszültséget keltve bennem.

– Elég volt! Ha most azonnal nem kapom meg azt a finom kis punc… – Nincs időm befejezni a mondatot.

Meglöki a vállam, és a kemény futonágyra zuhanok. Rám ül lovaglóülésbe. Vadul csókoljuk egymást. Nyelvünk buja kerge-tőzésbe kezd. Almaízétől, egyszerűen megőrülök. Az ép kezemmel belemarkolok a csípőjébe, erősen magamhoz szorítom őt.

Felnyög, ahogy nedves bejáratánál megérzi kemény farkamat.

Mozogni kezd rajtam, sikamlós leszek a nedvességétől. Könnyen csúszkál kis puncija le-fel a farkamon, húzogatva a makkomon a bőrt.

– Mindjárt felfallak, te nő!

4. sálszerű anyag, alsónadrágként viselve

20

Magam alá gyűröm Jumi apró testét, hirtelen megfordítom az erőviszonyokat. Sikolyát tüstént elnyelem a kacajával együtt, ahogy újra birtokba veszem azt a zamatos száját. Édes függőség.

Nem tudnék és nem is akarok róla leszokni.

Elhúzódom tőle. A haja, mint egy holló szétnyílt szárnya, lazán terül el a fehér ágyneműn. Fekete szemében lázas sóvárgás tükröződik. Éhesen mered a számra. Az ajkai pirosak és duzzad-tak a csókjaimtól. Bízom benne, hogy ez a kép örökre beleivódik az agyamba, akár a tinta a bőröm alá.

Behunyom a szemem, meleg lehelete az arcomat simogatja.

Jumi közénk nyúl, megragadja a farkamat, forró bejáratához il-leszti. Azonnal nyomakodom előre. Felnyögünk. Egyre mélyebbre és mélyebbre merülök, amíg a csípőm a testéhez ér.

– Úristen, de nedves vagy! Olyan szoros és feszes a kis pinád, hogy mindjárt beléd élvezek!

Libabőrös lesz mocskos szavaim nyomán.

Lassan mozdítom hátra a csípőm, majd egy hirtelen lökéssel tövig elmerülök benne. Felkiált. Csókkal fojtom el a további nyögéseit. A hátamba vájja körmeit, magára húz. Izzadt testem be-teríti Jumi karcsú alakját, miközben a könyökömön támaszkodva próbálok önuralmat erőltetni magamra. A lábát még szélesebbre tárja. Nem törődöm a sürgetésével. Kényelmesen folytatom ezt a lassú tempót egészen addig, amíg már mindketten az őrület szélére kerülünk.

Gyorsabb sebességre kapcsolok. Jumi behunyja a szemét, összeráncolja a homlokát. Bassza meg! Nem bírom tovább. A golyóim megfeszülnek, az agyam zsibong. Összeszorítom az állkapcsom. Ütemtelen ritmusban mozgatom a csípőm a hosszúra nyúló élvezés alatt. Zihálásunk egybeolvad. Sietve a csiklójához 21

nyúlok, és addig folytatom a dörzsölést, közben dugom a punci-ját, amíg a szája elnyílik, a hüvelye összeszorul a farkam körül, és hangosan követ a csúcsra.

Mellé fekszem, magamhoz ölelem őt. A haja a mellkasomat cirógatja. Az ujjaink egymásba fonódnak, az ő keze szinte elvész az enyémben. Még mindig gyorsan ver a szívem, de már nem az aktus miatt, hanem valami sokkal intenzívebb érzéstől. Szeretem! De nem mondom ki hangosan. Még lesz rá alkalmam, amikor a feleségem lesz, mert biztos vagyok benne, hogy az lesz. Ennek így kell történnie.

22

2. fejezet

Ren

Elindulok az egyik széles erdei úton. Már sötétedik, de a mesterséges világítás kitűnő megvilágításba helyezi a tájat. Ágak reccsennek a sportcipőm talpa alatt. Ebben a pillanatban még hangosabb trillázásba kezd a léprigó. Magamba szívom a természet földillatát, közben elmerülök a vihar előtti békés hangulat-ban. A háború a küszöbünkön van. Az erdő neszeit elnyomják a közeledő katonák hangfoszlányai. Amint meglátnak, abbahagy-ják a beszélgetést, mélyen meghajolnak, és tovább járőröznek.

Ahol élvezet van, van szenvedés is, tartja a mondás. Számomra ez most nyert értelmet. Apámnak most fogom elmondani, mi a szándékom Jumival, ugyanakkor háborog a lelkem Ritsu miatt. Nem tudom, apám hogyan fogja fogadni a híreket, amiket közlök vele hamarosan.

Nem kell sokat sétálnom, a tó után felbukkan apám háza a gazdag, sűrű növényzet lombjai között. Kilépek a földútról a lebetonozott részre. Ez a sima terület körbeöleli a házat, ami a tradicionális alapokra épült japán kunyhókat idézi fel, mégis ko-rabeli kivitelben.

Sasuke már az apánk ajtaja előtt vár. Ő a hadnagyom és a másik testvérem. Bő, másfél fejjel alacsonyabb nálam, de a test-alkatunk megegyezik. Nem vagyunk nagydarabok, inkább izmo-sak, szálkásak. Együtt szoktunk edzeni, futni, és nem utolsósorban, nagyon jó barátom. És mégis, előtte is titkolom a Jumival való kapcsolatomat.

Bekopog apánk ajtaján, amikor mellé érek.