Paul Hut

Avalon

Szerzői kiadás 2025

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-82135-4-7

web: paulhut-hu.webnode.hu

facebook: fb.me/paulhutbooks

Prológus

Eckhart a gyomrát szabályosan görcsbe rántó ideges feszültséggel telve meredt a tér közepét egyfajta baljós mementó-szoborként díszítő, már majd hét éve felrobbantott térkapu égnek meredő csonka maradványaira.

Melynek visszavonhatatlan következményeként rekedtek ebben a koszfészekben… 'Szó szerint egy lépéssel a cél előtt!' − formálódott néma sóhajjá a fejében a keserű igazság. 'És még örülhetünk, hogy nem az avaloni kapu hever romokban!' − fújta ki az így még rágondolva is őt majdhogynem az őrületbe kergető lehetőség „megidézésével” egy időben a tüdejében rekedt levegőt. És még annak ellenére is, hogy nem ezen legrosszabb forgatókönyv valósult meg, érezte amint egész testében kirázza a hideg a felismerésre, milyen gyenge lábon áll a „dicső” Altar birodalom. 'Melynek minden egyes meghódított gyarmatvilágát az előzőről nyitott térkapun keresztül lehet csak elérni… mint valami francos soros kapcsolásnál!' − csalt kelletlen fintort az arcára az elméjében hirtelen felbukkanó, igencsak pontos hasonlat. Ráadásul ez még csak a probléma egyik fele volt. Ugyanis egy ilyen, két világ közötti átjáró működtetéséhez obscurder kellett. Katalizátor, ami bármennyire is hatalmas energiával rendelkezett az adott lelőhelyen, a térkapu túloldalán szó szerint elvesztette az erejét. Alig száz éve még rengeteg obscruder volt az altari anyavilágon, a Vaderonon, de szinte mindet elhasználták egyetlen célpontra. A Földre. De belebuktak. Pedig a lehetőség adott volt. De az elődeik elkapkodták. Talán ha kivárva az épp akkor zajló világháború végét, a megfelelő oldalon kapcsolódnak be a „hatalmi játszmába”, sikerrel járnak. Így viszont belebuktak. És maradtak a kisebb, gyengébb világok. Ráadásul úgy, hogy az anyavilágnak szinte az összes obscruderét elhasználták, és emiatt nem lehetett akármelyiket megtámadni, hanem csakis a legkisebb energiát igénylő, úgymond a legközelebbi Avalont. Ahol viszont szintén nem találtak elegendő obscrudert egy szerteágazó invázióhoz, ezért innen meg csak Aztlán jöhetett szóba… 'A zsákutca!' − lobbant fel a lelkében a tehetetlen harag újfent, ahogy visszasiklott a tekintete a felrobbantott kapu maradványaira. Ahol az összes itt bányászott obscruderük szó szerint „elfüstölt”. És hiába kutatták minden energiájukkal az azóta eltelt évek alatt - írd és mond – többet egy grammot sem találtak! Mintha az lett volna az utolsó lelőhely, amit a kapu építésekor tártak fel.

És lassan de biztosan kezdtek kifogyni az időből…

− Ezt a végtelenségig nem csinálhatjuk! − fordult az aztláni barbár csürhe által épített palota üveg nélküli ablakán keresztül elébe tárulkozó lehangoló látványtól vissza az ovális kőasztal körbeülve, türelmesen várakozó főtisztek felé. − A tartalékaink végesek, és ha nem találjuk meg a módját hogyan, de legfőképpen miből építhetünk egy új térkaput pár évtizeden belül feléljük a készleteinket…

− Esetleg megnövelhetnénk mind az avaloni, mind az aztláni…

−BAROMSÁG! − fojtotta belé Friedmann őrnagyba a szót Eckhart az idegességtől immáron üvöltve. − ALIG PÁR TÍZEZER RABSZOLGÁRÓL BESZÉLÜNK. AKIK MÁR EZT A TERHELÉST IS BÍRJÁK. ÉS HA BELEPUSZTULNAK AKKOR KI FOG HELYETTÜK DOLGOZNI? TALÁN ÖN?!

− Esetleg…elég lenne csak húsz-harminc százalékkal emel…

Eckhart ezúttal már csak nyájasan elmosolyodott és úgy kérdezte:

− Mondja, mit szívott? − tette a kezét már-már barátságosan a „megszeppenve” feszengő őrnagya vállára. − Hagyja már abba ezt a magánszámnak is beillő hülyeségáradatát!… Inkább azon törje a fejét mindenki − futtatta körbe a tekintetét a jelenlévőkön −, HOGY EZEN AZ ÁTKOZOTT VILÁGON HOL NEM KUTATTUNK MÉG OBSCRUDER UTÁN?! − üvöltötte el magát újfent.

S miután Friedmann ez egyszer bölcsen csendben maradt, csak az indulatos kérdése visszhangzott körülöttük a levegőben… pár pillanatig…

Mígnem König százados összeszedve a bátorságát válaszolt mindenki helyett:

− Úgy tűnik itt nincs ilyen − nézett idegesen körbe, mint aki támogatást vár … de - ahogyan azt Eckhart előre sejtette - senkiben nem volt elég mersz melléje állni… − …helytartó − húzta elszántan ki magát.

Mintegy a katonás mozdulattal jelezve: „akkor egyedül vállalom a kijelentésemet”. Határozottan imponálva ezzel Eckhartnak.

Még ha egyet nem is értett vele:

− Márpedig én nem hiszem el, hogy itt csak ennyi obscruder lett volt. Valahol még lennie kell! − emelte fel a mutatóujját.

Nem téve hozzá, hogy a határozott hangszíne ellenére ebben nem teljesen biztos, csak erősen reméli. Főképp azért, mert már nagyon nincs ínyére hetedjére is felmutatható eredmény nélkül elküldenie az éves beszámolóját.

Mely miatt már-már érezte is a selyemzsinór szorítását a nyakán…

A rabszolga

Feb

Az egykor szebb napokat látott teremben ezúttal különösen sokan voltak. És ez rossz előérzettel töltötte el Febet. 'Rajtam kívül senki nem dolgozik ma?!' − futtata körbe néma-haragosan a tekintetét.

Miközben a hangtalan zsörtölődésével szöges ellentétet képezve, hangyaszorgalommal rohangált egyik asztaltól a másikig, hogy elvigye az üres korsókat, és újakat hozzon helyette. Már megszokta… jobban mondva, inkább elfogadta, hogy neki kell kiszolgálnia az altár hódítókat. Neki! Aztlán egykori uralkodójának! Ráadásul itt! Aztlán egykori tróntermében! Ahelyett hogy, mint a törvényes uralkodó, a szemközti oszlopok mögött magasodó trónuson ülne, az alattvalói pedig - minden mozdulatát lesve - kiszolgálnák. 'De nem! Én rabszolgaként, meztelenül táncolok, vagy szerencsésebb esetben, mint most, csak szinte meztelenül rohangálok e között a sok semmirekellő gazember között!' − nézett végig a megalázottság sértett gondolatundorával az arcán a tivornyázva mulatozó részeg társaságon.

Pár pillanat erejéig teljesen megfeledkezve magáról…

És ez sajna rögvest szemet is szúrt a részeg semmirekellők egyikének:

− VALAMI BAJ VAN SZÉPSÉGEM?! − harsogta túl a hangosan dáridózó társait egy nehezen értelmezhető, igazából éppen hogy csak artikulált delíriumos ordítással.

Plusz olyannyira leplezetlen vággyal telt sunyi tekintettel, amitől Febnek összeszorult a gyomra.

− NEM! NEM! SEMMI − felelte gyáva-megszeppent-sietve.

De ettől irracionális módon a lelkében még inkább fellángolt a harag tüze. 'Hogy mer ez így beszélni velem? Sőt! Egyáltalán így nézni rám?!' − sírni, toporzékolni tudott volna a gondolat gerjesztette tehetetlen dühtől… meg, a valahonnan az elméje legrejtettebb zugából előbukkanó - a visszaszorított könnyektől homályos, „ébren álmodó” tekintete előtt - Márk fájdalmas élesen kirajzolódó arcvonásainak emlékképtől. Méghozzá azon a fájdalmas pillanatnak az emlékképétől, amikor a fiú épp kijelenti, hogy „Igaza van uram, ennek soha nem szabadott volna megtörténnie”. Az egész „hallucináció” oly élesen játszódott újra a lelki szemei előtt, amitől Feb még a szomorú-bölcs mosolyt is látni vélte a bonyolult portálszerkezet lángoló romjainak „dicsfényében”, az őrjöngő Eckharttal nyugodt kősziklaként farkasszemet néző arcon… és ekkor végre-valahára megérezte a lassan legördülő könnycseppet! Soha nem hitte volna, hogy így fog bekövetkezni, de közel hét év után, részeg tekintetek kereszttüzében végre meggyászolta őt… is… meg a többieket is… a húgát, Theát… Márk öccsét, Pétert… valamint a hűséges Maelt, az egykori testőrparancsnokát. Egyszóval őket, akik vele ellentétben igazi hősök voltak! Akik még a reménytelen harc - melyben Aztlán végleg elesett - után sem adták fel. Sőt! Egyfajta, Márk szavaival élve „gerilla harcot” folytattak a betolakodókkal szemben. S végül az életüket adták, hogy felrobbanthassák a portált… amely sajnos nem a várva-várt szabadságot hozta el számukra - Feb csak évekkel később tudta meg, hogy azon keresztül Eckhar már a következő világot szándékozott az altár birodalom gyarmatává tenni – mert az Aztlánra nyíló kapunak csak a másik, úgymond az induló oldalon volt anyagi „bejárata”. A hősi tett azonban nem volt teljesen hiábavaló, mert a következőnek kiszemelt célgyarmatot megmentették. Csak túl nagy árat fizettek érte! Az öngyilkos merényletet csak ő maga és Márk élte túl. Ráadásul a fiú - a szerelme - csupán két nappal… és minden jel szerint csakis azért, hogy magára vállalhasson… mindent!… a merényletet Aztlán uralkodói státuszával együtt! Helyette! Ő pedig, jutalmul amiért nem volt bátorsága felvállalni a saját szerepét, végignézhette az imádott férfi kivégzését. Lényegében ekkor szűnt meg élni. És hiába ámította magát azzal, hogy nem volt más választása, hiszen ha felfedi a kilétét, azzal nem menti meg Márkot, csak az önfeláldozását teszi értelmetlenné, a kripta bezárult. Többé már nem volt miért élnie. Sőt, már meghalnia sem! 'Hisz nekem már szerelmem sincs, akiért megtehetném!' − szó szerint megbénította az elementáris fájdalommal rátörő felismerés…

− HÉJ, SÜKET VAGY?! − rángatta vissza a szomorún-fájó emlékezésből a még fájóbb valóságba a részeg disznó újabb ordítása. − VONSZOLD MÁR IDE A SEGGED AZOKKAL A SÖRÖKKEL!

Révedő tekintete lassacskán visszanyerte a fókuszát… és szófogadón odavonszolta a seggét… amibe- mikor odaért - amaz kíméletlenül belemarkolt… Feb irányíthatatlanul megborzongott, a sör kilöttyent, a „közönség” egy emberként felröhögött… majd az erőszakos kéz, a többiek otromba buzdítása közepette, az alig valamit elfedő, amúgy meg egyáltalán semmit nem védő, a bőröv szerű derékrészből csak elől és hátul lelógó ujjnyi vastag pamut szálak alatt előre csúszva… fájdalmasan belemarkolt… ezúttal pont ODA!…

…melyet annak az egyetlen lénysnek őrzött, aki pedig már soha nem érintheti meg azt! És - talán nagyrészt a mostani lelkiállapotának köszönhetően - lényegében ez volt az utolsó csepp a pohárban. Olyannyira, hogy még az alig öt lépésre tőle - mintha megérzett volna valamit a lázadó lelkiállapotából - készenlétben tartott korbáccsal a kezében, árgus szemekkel őt figyelő kocsmáros, a gazdája, a teljhatalmú ura, sem rettentette vissza. Pedig a bőrén még mondhatni frissen érezhette a legutóbbi „leckét”. De mostnem számítottak a következmények! Gyors mozdulattal még közelebb csusszant a vagy százötven kiló tömény undorhoz… és a sörökkel teli tálcát meglendítve, nemes egyszerűséggel ráborította az egészet… csak a másodperc tört részéig engedte meg magának azt a luxust, hogy elgyönyörködjön a látványban… azután, amikor a meglepett-dühös férfi ordítva felugrott, villámgyorsan sarkon fordult… és most már - mintegy ráeszmélve a tettére - szó szerint halálra rémülten futásnak eredt… hallotta, amint a meglendített ostor süvítve átszeli a levegőt… majd fájdalmasan belecsíp a hátába, de nem állt meg. Egyrészt már valamelyest hozzászokott, másrészt szerencséje volt, mert a melleit takarni hívatott „kagylótop” a hátát is védte annyira, hogy felfogja a csapás java részét… a következő viszont a combja hátsó részét érte, szabályos kínszikrákat küldve az agyának… de szerencsére már az ajtóban volt, és ez adott neki annyi erőt, hogy igaz a fájdalomtól üvöltve, de kiugorjon rajta… sőt!… egy rögtönzött gyors „piruettel” még az újonnan érkező meglepett vendéget is sikerült az üldözők közé löknie.

Az így kieszközölt pillanatnyi felfordulás pedig már ténylegesen elégnek bizonyult az egérúthoz…

***

Csak futott és futott, míg a fél órás össze-vissza kanyarokkal tarkított esztelen rohanás után végül már sem ereje, sem levegője nem maradt tovább menekülni. Kimerülten megállt… és fájdalmas-szaggatottan zihálva nekidőlt az egykor oly pompás aztláni főtér mostani halovány „mása” egyik gazdagon díszített hatalmas kőoszlopának… hogy pár pillanatig kifújhassa magát… miközben a félelmét elementáris pánikká dagasztó felhős éjszakai sötétség már elviselhetetlenné vált számára.…

− Quetzalcóatl, kérlek ments meg! − fohászkodott az istenéhez, holott szent meggyőződése szerint - hiszen minden jel erre vallott - az már réges-régen elhagyta őt…

És nagyon úgy festett, hogy most sem fog segíteni… mert hiába reménykedett abban, hogy a több órás tivornyázásban kimerült társaság ennyi idő után felhagy az üldözésével, nem így történt. A gyorsan közeledő hangok alapján amazok nemhogy nem adták fel, de még csak a nyomát sem veszítették el! Ebben teljesen biztos lehetett, hiszen a vad ordítozás egyre közelebbről és közelebbről hallatszott! Feb tudta, hogy tovább kellene szaladnia, de még megmozdulni is képtelen volt. A végletekig kimerített teste - lelke - már semmi másra nem vágyott, csak túl lenni ezen a borzalmas rémálmon. Bárhogyan is végződjön!… 'Akár veréssel, akár…' − rezzent össze önkéntelenül is a förtelmes gondolatra. S bár személyesen eddig még nem tapasztalta meg, de már látta mit művelnek egy-egy pórul járt rabszolgalánnyal az olyan véget nem érő tivornyáik alatt, amilyen ez a mai is volt. 'Hiszen nem hiába állt ott az a gazember Olheim az ostorral. Nyilván most fizettek neki annyit, hogy elérkezzen az én időm' − borzongott bele, ezúttal az „eddig tartott ki a szerencsém” felismerésébe. Holott mindez mondhatni várható volt. Eleve azt, hogy idáig elkerülhette a sorsát csakis a különlegességének köszönhette. Vagyis a huszonéves testének csábító idomait tetézendő, a genetikailag éjfekete testszőrzetű aztlániak között - a hite szerint Quetzalcóatltól való származásának bizonyítékaként - majdnem fehérbe átcsapó hirtelenszőke haj koronázta, márvány sima, tökéletesen „faragott” bájos arca igazi egzotikus istennőt varázsolt belőle, amit a kapzsi Olheim nem szívesen tékozolt volna el… egészen eddig! 'Hiszen most még csak meg sem próbált közbeavatkozni!' − a gondolattal egy időben előbb a rettegés lett úrrá Feben… de azután Márk „megkopott” arca bukkant fel a már-már feledésbe merült emlékeinek ködös homályából újfent… és adott erőt a reszkető lelkének, hogy megfogadhassa: − Harc nélkül nem fogom megadni magam! − sóhajtotta… pont akkor, amikor a söröskorsókkal beterített nagydarab férfi felbukkant a palotakert másik öles oszlopa mögül kilépve… alig öt méterre tőle.

− Szóval itt bujkálsz?! − röhögött fel durván, már ebből a távolságból is orrfacsarón tömény sörszagot árasztva feléje. − Ne félj kis cafka, most megtanítalak a jó modorra!

Feb gyomra fájó görcsbe rándult a félelemtől… miközben minden lelkierejét összeszedve dacosan kihúzta magát…

− ENGEM NEM… ÉN QUETZALCÓATL… − „kiáltott” alig hallhatóan… a válaszul csak egy újabb idegtépőn őrjítő röhögéssel, megállíthatatlanul tovább közeledő „végzetére”… és már egyedül ez is elég volt ahhoz, hogy fogadalom ide vagy oda, inába szálljon a - talán soha nem is létező - bátorsága… hirtelenjében minden szétesett… egyfajta őrjöngő „félelemkáosz” kavargott csak az elméjében, mire a többiek is odaértek… mind az öten!… az élen Olheimmel… aki megsuhintotta a korbácsot… és Feb hiába akart keménynek mutatkozni… már nem uralta a testét… a rajta röhögő csürhe minden egyes tagja jól láthatta az elementáris félelmét, amit ő - mereven a közeledő hájpacnira szegezve szinte fejet rázón reszkető tekintetét - csak érzett…

− Ejnye, ejnye, hát szabad így félni tőlünk?! − a tömény „förtelem” már csak alig egy lépésnyire volt tőle… de most egy pillanatra megtorpant, hogy kiélvezze a perverz „gyönyört”…

Felcsillantva egy icipici reményt:

'MOST!' − „sikította” Feb félelemköd borította elméje. És igazából még csak fel sem fogta mit csinál, amikor a jobb lába szinte tőle függetlenül előrelendült a „parancsra”… pont ágyékon kapva a gyanútlan behemótot, aki rongybabaként csuklott össze a váratlan fájdalomtól… míg az öt társa - élükön Olheimmel – a meglepetéstől sóbálvánnyá meredten bámulta a nem mindennapi jelenetet.

Az eddig a percig Feb elméjét beborító félelemköd egy szempillantás alatt eloszlott, mintegy ráébresztve, hogy ez az utolsó utáni esélye a menekülésre, és egy hirtelen elhatározással megpróbált elfutni a bámészkodók mellett… ami majdnem sikerült!… de csak majdnem!… a fejvesztett menekülés közben óvatlanul belelépve, megcsúszott a lába a még nedves kövön, és ez a parányi megingás épp elég volt ahhoz, hogy az óriás kivágódó keze megragadja a a bal vállát… egy fájdalmas rántással megállította… Sőt!… az elementáris erő szó szerint hanyatt vágta… úgy, hogy a tüdejéből kiszorult a levegő, miközben a lábai az égnek emelkedve fellebbentették a meztelenségét amúgy is éppen csak eltakaró, egyszerű fonott rostokból készült „szoknyácskájának” a szálait… szó szerint felfedve azt, amit az adott szituációban semmiképp sem lett volna szabad… ösztönösen odakapott mind a két kezével… és egyáltalán nem védte a hátranyakló fejét, amely a következő pillanatban a kemény kőpadlónak csapódott… de épp csak egy pillanatra bódult el… azután az agyrázkódás összes tünetével együtt kétségbeesetten megkísérelt feltápászkodni… eredménytelenül… ismét megpróbálta mind a két kezével eltakarni a szemérmetlenül kitárulkozott alsótestét, holott még a kába elméjével is biztosan tudta, hogy ezzel semmit, még pár árva másodpercet sem fog nyerni.

− EZT AMÍG ÉLSZ EMLEGETNI FOGOD! − sziszegte fölébe hajolva a hájpacni.

Miközben érezte, amint a kezeit és lábait megragadó erőszakos karok kifeszítik… olyan erőteljes szorítással, melyből, hiába vergődött, már nem szabadulhatott… lehunyta a szemét, így nem látta csak érezte ahogy a durva kezek megragadják… majd egy erőteljes rántással letépik róla előbb a melleit fedő kagylófüzér topot… majd az amúgy is funkcióját vesztett szoknyát… ez volt az a pillanat, amikor végleg feladta… 'Jöjjön aminek jönnie kell!' − „kiáltotta” némán. Összeszorított fogakkal várva az elkerülhetetlent…

Amely csak nem akart bekövetkezni…

Helyette egy már évek óta nem hallott morgás ütötte meg fülét.

− Az nem lehet! − suttogta döbbenten. Biztosra véve, hogy hallucinál…

Legalábbis addig a pár pillanatig, amíg meg nem hallotta a velőtrázó sikolyt is… erőlködve kinyitotta a szemét… és meglátta a - szent meggyőződése szerinti utolsó - vanbergált. 'Vagy ahogy Márk annak idején elnevezte: aztláni hatlábú kutyát' − csalt elő belőle az abszurd helyzet egy icipici néma nosztalgiát, még mindig az állatra meredve… Amely őt védte! A hallucináció - bármily hihetetlennek is hatott - most már bizonyítást nyert.

És Feb végre elájulhatott.

Méghozzá egy rég nem tapasztalt önfeledt boldog mosollyal az arcán…

***

− NE MOZOGJ! − ezúttal minden kétséget kizáróan, egyértelműen felismerte a valahonnan nagyon messziről, a saját kábaságának a ködfüggönyén túlról átszűrődő hangot. Moetzaihuláét! Azét, akit már hosszú évek óta halottnak hitt! Mindazonáltal szót fogadott. Habár, elsősorban csakis amiatt, mert minden egyes mozdulatra a fejébe lüktetve belenyilalló fájdalomtüskék sem engedtek semmiféle indokolatlan ficánkolást… aztán szép lassacskán mégis sikerült annyira összeszednie magát, hogy legalább a szemét kinyithassa… igaz csak résnyire… amely arra volt elég, hogy a Moetzaihula látomáson túl újfent életre keljen a vanbergál vízió is… aminek a háború után végképp nem szabadott volna még csak léteznie sem!

− Ez nem valóság… − mormolta mélységes meggyőződéssel, de csak úgy maga elé.

A „látomás” emberi fele mégis meghallotta.

Sőt!

Válaszolt is rá:

− És ennek ellenére mégis megmentettünk.

Az egykori főpaphoz nem illő parányi ablakos parasztkunyhó alkonyi sötétje ellenére Febnek nem kellett különösképp megerőltetnie a szemét ahhoz, hogy „lássa” a mosolyt az egykori pökhendin kevély, de most sokkal inkább úgy tűnt, gondok barázdálta, megviselt arcon.

− De hát én… azt hittem… te… és ez… honnan került ide? − dacára a még mindig ramaty fizikai, valamint mentális állapotának, az elementáris erővel rátörő kíváncsiság szabályosan kipréselte belőle az ülő helyzetet… hogy a „tornamutatvány végeztével ráeszmélhessen a meztelenségére.

Mellyel amaz egyáltalán nem törődött:

− Szó szerint mindenhonnan − válaszolt rébuszokban a kérdésére…

És már-már féltő atyai szeretettel mosolyogva rá! A főpap! Az akit ő - egy hét évvel ezelőtti másik világban - a legádázabb ellenségének hitt! Az abszurd helyzet hatására Feb kótyagos elméjében elmosódtak az „idővonalak”, hogy amint a múlt összeolvadt a jelennel, ő újfent átélje azt a sötét elátkozott pár napot, amikor minden szerettét egyszerre elveszítve egyes-egyedül maradt.

− NEM AKARTAM, HOGY MEGMENTSETEK! − próbált üvöltéssel megszabadulni a lelkét marcangoló kíntól… persze totál eredménytelenül. − Inkább öljetek meg… azzal véget vethetnétek a szenvedéseimnek… − zokogta összetörve.

Moetzaihula azonban, nem hagyta, hogy elmerüljön az önsajnálatban:

− Tudom mennyire hiányoznak neked − „bújt” bele az ő elméjébe. És nem azzal a fennhéjázó gőggel, amely mindig is olyannyira jellemző volt rá, hanem csendes együttérzéssel telve. Mintha ugyanazt a kínt élte volna át maga is.− Viszont nem a halál fog enyhíteni a fájdalmadon − emelte fel a mutatóujját. − Ahhoz, hogy visszakapd őket teljesen mást kell tenned! − ezt meg már egyenesen úgy mondta, mintha szentül hiszi, vissza lehet hozni embereket a halálból.

Ezzel az „együgyűséggel” a végletekig felbosszantva Febet:

− MIRŐL BESZÉLSZ?! ŐKET MÁR SOHA NEM KAPHATOM VISSZA! − vágta dühödten a régen arrogáns főpap fejéhez…

Aki most még ezt sem vette fel:

− Ha úgysem kaphatod már vissza őket, akkor meg nem teljesen mindegy mikor halsz meg? − mosolygott… igen! szelíden. − Most inkább harcolj!

Feb nem bírta tovább. Ez így már túl sok volt neki. Szó szerint érezte amint a saját tehetetlenségének keserű epéje megmarja a torkát.

− Még… is… hogy… an? − zokogta. Csak magának. Hiszen erre a kérdésre nem létezhetett válasz.

− Morcos a neve… − csitította el a lelkét ostromló vad érzelemvihart Moetzaihula meghökkentő témaváltása.

Melyben a szavakat ugyan tisztán hallotta, mégis el kellett jó pár hosszú másodpercnek telnie, mire fel is fogta az egész mondat jelentését…

− Kinek?… A vanbergálnak? − szegezte csodálkozó tekintetét az állatra… majd vándorolt vissza a főpapra. − Moet, te elnevezted őt?! −szólította meg a maga számára is teljesen váratlanul a rövidített, vagyis „becenevén” a főpapot. S habár az önkéntelen reakciót csakis kizárólag a helyzet abszurditása csalta ki belőle - elvégre a vanbergál elkeresztelése egyáltalán nem vallott a vallási vezetőre – az még inkább meglepte, hogy amaz nem kérte ki magának a túlontúl közvetlen gesztust.

És perpillanat csupán a kérdésre összpontosított:

− Nem én kereszteltem el − rázta meg a fejét… majd egy kis szünetet tartott - mint aki hezitál - mielőtt nagy levegőt vett… és: − A húgod volt az… − tette hozzá csendesen.

Ez az újabb hihetetlen állítás most már egyenesen megrémíttette Febet. Komolyan kezdett aggódni, hogy Moetzaihulát utolérte a kor és már nem olyan éles elméjű mint régen. Esetlegesen még túl is adagolta a hallucinogén szereit.

− M E G Ő R Ü L T É L?! T H E A M E G H A L T! − torkolta le haragos riadtan. Bele sem gondolva, hogy soha senki, még az uralkodó sem használhat ilyen hangnemet Aztlán vallási vezetőjével szemben.

Minek következtében egy szempillantás alatt megelevenedett a szoba… és a kitáruló ajtónyíláson keresztül berobbanva öt - egyszerű földművesnek álcázott - aztlán „harcos” vette körül őket.

Mintegy ekként ébresztve rá Febet, hogy mindvégig odakint strázsáltak.

− Semmi gond! − emelte fel kedély-csitítólag a kezét Moetzaihula, akit szemmel láthatólag még ez a fajta példátlan szemtelenség sem bosszantott fel. − Nyugodtan visszamehettek Bealkoatl!

− Ahogy óhajtod főpap! − hajolt meg az…

'Egykori testőröm!' − kerekedtek ki Feb szemei. A férfi, aki a háború előtt, sőt! alatt még az egyik, ha nem a legmegbízhatóbb harcosa volt, most már egyértelműen Moetzaihulát szolgálta! Amiért még csak nem is hibáztathatta, elvégre gyáván elárulta őket, amikor elbújva a rabszolgák között, nem vezette a harcosait a hősi halálba. 'Ezt soha nem bocsátják meg nekem' − ebben teljesen biztos volt. És éppen ezért volt mindennél fájóbb számára a tudat, hogy mindezek ellenére - egyértelműen csakis a főpap kedvéért - megtűrték itt…

Sőt!

Feb nem akart hinni a fülének, amikor Baelkoatl - egyértelműen jelezve, hogy a történtek ellenére nem nézi levegőnek - még meg is szólította:

− Neked viszont el kell tűnnöd… úrnőm! − állt meg az ajtóban… és fordult vissza… feléje! − Aki idegen vanbergál fattya él és mozog, az mind rád vadászik − ült ki az arcára egy…

'Igen! Ez egészen biztos egy elismerő mosoly volt!' − dobban nagyot Feb szíve. Rádöbbenve, hogy amit az imént még végleg elveszettnek hitt, az újra az övé: a harcosai feltétlen bizalommal szolgálják őt is! 'Tudnak az incidensről, és ismét elismernek a vezetőjüknek!'

A hirtelen felismerés valósággal megrészegítette:

− Nem megyek sehova − húzta ki magát dacos-büszkén. − Ideje, hogy ismét felvegyük a harcot!

− Igazad van − mosolyodott el Moetzaihula. −, harcolnunk kell… de nem itt… és nem most!

− Hát hol, és mikor?! − nézett rá megütközve Feb.

− Egy másik világban… egy másik időben… − fogta suttogóra Moet, egyértelműen nagyon vigyázva, hogy csak ő hallja amit mond… majd Baelkoatl felé fordulva folytatta: − Azt mondtam, elmehettek! − emelte fel a hangját. Egy pillanat erejéig visszaidézve a régi parancsolásra termett főpapot.

− Bocsáss meg uram! − hajolt meg mélyen a harcos előbb Moetzaihula, majd Feb felé… és a társai után kisurrant a kunyhóból…

A vanbergált nem számítva újfent ketten maradtak.

És pár percig csak némán nézték egymást…

Majd Moetzaihula előrehajolt

− Ezt vedd fel! − varázsolt elő Quetzalcóatl tudja honnan, egy tunikát.

Egy olyat, amelynek már nem is lett volna szabad léteznie!

Feb annyira meglepődött, hogy még ellenkezni is elfelejtett miközben elvette a - cirka egy évtizede még, mint a kukoricát, hatalmas táblákban termesztett, de úgy tudta az aztláni növényvilágból mára már az utolsó szálig eltűnt axcatl növény rostjából szőtt - ruháért. Még élesen emlékezett rá amikor ezeknek a fényesen világító, különböző mintázatú öltözékeknek a segítségével világról-világra látogattak el. Ez persze azelőtt volt, mielőtt elkezdődött a háború. Majd a hosszú-hosszú évekig parlagon hagyott axcatl mezők szép lassan mind kipusztultak és már senki sem tudott ilyen ruhát készíteni…

Most mégis itt volt egy a kezében!

Melyet legfőképpen a meztelensége eltakarása érdekében gyorsan magára is öltött.

Moetzaihula - nagyon úgy tűnt - csakis erre várt:

− Jöjj! − állt fel az ágy mellől… és anélkül, hogy megbizonyosodott volna felőle, Feb követi-e, kisétált a kunyhóból…

***

Feb álmában nem hitte volna, hogy Aztlánnak létezik olyan titkos része melyet még ő sem ismer. Pedig létezett! Ők most pont egy ilyen helyen voltak.

− Az őseink legelső piramisa − intett ünnepélyes mozdulattal az így a dzsungellal benőve is méltóságot sugárzó ódon építmény felé Moetzaihula. Már-már azt az idegesítő érzetet keltve Febben, hogy tud olvasni a gondolataiban. − …és nekünk most szó szerint az ő segítségükre lesz szükségünk − tette hozzá néhány pillanattal később, és nagyon halkan, majd kényelmesen letelepedett a fűbe. − Ülj ide te is! − intett közvetlen maga mellé, miközben a derekára kötött bőrszütyőből, maréknyi szárított és apróra morzsolt, valamiféle füvet kotort elő… kis kupacba maga elé halmozta… meggyújtotta… várt, míg a kékes füst összeállt egyfajta sűrű ködszerű gomolyaggá… majd, még mielőtt a már mellette ülő Feb rájöhetett volna mit tervez, egy hirtelen mozdulattal az arcába legyezte az egészet… pont amikor ő levegőt vett… és az édeskés illat szinte azonnal megtöltötte az orrát. Sőt! Az egész lényét.

'Ez meg mire volt jó?!'

Elsőre még csak fel sem fogta, hogy a kérdést csupán gondolatban tette fel, mert a főpap szinte azonnal válaszolt rá:

− Ne aggódj, ez csak azért kell, hogy könnyebben megjegyezd mindazt amit tudnod kell majd odaát. Szóval… csak… figyelj… és…

A szavak lassacskán belevesztek a hallucináló szemei előtt egyre sűrűsödő füstgomolyba… amelyben hirtelenjében képek villantak elő… és hangok csendültek fel…

---

Egy furcsa, égbenyúló kőkapukkal határolt tisztás közepén állt. De nem egyedül! A szerettei, Thea, Péter… még Márk is! mind ott voltak mellette! Ami egyszerre már túl soknak bizonyult számára. És még így, az éber álom nem-tudatosságában is érezte az arcán végiggördülő könnyeit… aztán, megpillantva az ismeretlen nőt - habár semmi oka nem volt rá - eluralkodott rajta a féltékenység… de amaz szomorúan elmosolyodott… és ő már csak sajnálatot érzett iránta. Hirtelenjében teljes bizonyossággal tudta, hogy nem riválissal, hanem egy sorstárssal áll szemben. 'Akinek a hazáját ugyanúgy lerohanták az altárok, mint az enyémet' − a miértjét ugyan nem tudta, de most ebben is teljesen biztos volt. Ugyanúgy, mint abban, hogy a szerettei hús-vér valójukban ott állnak mellette. De igazából mégiscsak most fogta fel mit jelent ez: 'Kijutottak Aztlánból?' − az abszurd „reménysugár-gondolat” egyszerre volt ijesztő és lelkesítő. 'De hiszen láttam őket meghalni!' − tört nyomban felszínre a mai napig eltemetettnek hitt - az utóbbi pár órában viszont már-már szinte végtelenített felvételen oda-vissza lejátszott emlékjelenetként újraéledt - fájdalmas múltjának legsötétebb pillanata… és a kérészéltű öröm elillant. Úgy tűnt azért, hogy az egész lényére rátelepedő aggodalom kettőzött erővel csaphasson le rá. Mert teljesen váratlanul ráeszmélt arra, amit titkon a lelke legmélyén mindvégig tudott: Ugyanúgy, ahogy neki a semmiből lett egy axcatl ruhája, előbb-utóbb az altárok is megtalálják a saját obscruderüket, és újra megépítik a felrobbantott portált. 'Márpedig akkor teljesen hiába való volt minden veszteségem!' − húzta ki magát ültében. És ez már nem egy kétségbeesett néma sóhaj volt, hanem egy hangtalanul is harcias belső „csatakiáltás”.

---

Úgy tért magához a bódulatból, hogy – tán évek óta most először - tudta mit kell tennie. Egyáltalán nem sietősen, de energikus mozdulatokkal feltápászkodott a földről… elindult az ősök elfeledett piramisa felé… és csak ekkor tudatosult benne, hogy amit most visel az nem egy szokványos axcatl ruha. Nem úgy működött, mint azok, melyekkel régebben dolga volt. Hiszen ez itt rajta - nem úgy, mint az elődei - eddig egyáltalán nem világított, most viszont hirtelenjében felfénylett… és a portált anélkül nyitotta meg, hogy ő maga egyáltalán elképzelte volna hova akar menni…

Mindennek tetejébe maga a kapu is teljesen másként nézett ki: a szokásos „sötét-ragyogás” helyett ezúttal egyfajta tompított fényű „színkavalkád-örvénylés” volt most előtte. Olyan, amely majdhogynem tökéletesen egybeolvadt az aztláni Holdtalan-Naptalan, szivárványszínben lumineszkálású égboltjával. És ez volt az utolsó mozzanat, amely végleg tudatosította benne, hogy most egy teljesen ismeretlen helyre készül…

'Méghozzá egyedül!' − fordult a gondolattal egy időben riadt-bizonytalanul hátra a még mindig ugyanott ülő Moetzaihula felé.

− Te nem jössz? − mosolyodott el erőltetett reménykedve.

Holott a lelke mélyén már akkor tudta a választ amikor feltette a kérdést.

− Nem − csóválta meg szomorú-együttérzőn a fejét a - most határozottan az volt Feb benyomása - hirtelen nagyon megöregedett főpap.

És ez minden különösebb ok nélkül is elbátortalanította:

− De hát azt sem tudom hová vezet ez a kapu?! − „érvelt” - hiába nem akarta - a sírással küszködve. − … arról nem is szólva, hogy mit kell majd tennem… és egyáltalán érteni fogom a beszédüket odaát? − intett a fejével az örvénylő színkavalkád felé.

Az esendő mozdulattal mosolyt csalva Moetzaihula komor arcára:

− Nyugodj meg! − emelte fel mindkét kezét egyfajta áldó mozdulattal az agg főpap. − Még ha te magad nem is vagy tisztában vele, én már tudom, hogy készen állsz!

Feb nagyon szeretett volna hinni neki.

De nem tudott:

− Honnan lehetsz ilyen biztos benne? − ellenkezett erőtlenül.

− Először is onnan, hogy nem adtad fel a harcot még öt támadóval szemben sem − komolyodott el a főpap. − De a leginkább az győzött meg, amikor az utolsó pillanatban segítségül hívtad Morcost…

'Micsoda!? Mi az, hogy segítségül hívtam?!' − kérdezte volna Feb…

De nem maradt rá ideje, mert ez a kapu - a működésében is teljesen eltérve az általa eddig ismertektől - nem „megvárta” míg belesétál, hanem - mint ami megunta a tétlenkedést - hirtelen kitágulva „elnyelte” őt… mintegy világossá téve Feb számára, Moetzaihula miért is telepedett le olyan távol…

Egy másik világ

Evra

A menekültek – Avalon több, mint egy tucat falvából - éppen csak elfértek a szabályos kört formáló monolitok védelmező gyűrűje határolta szent tisztáson, és a dühös félelmüktől szinte izzott a levegő. Nem számított férfi, nő, vagy éppenséggel gyermek-e az illető, egytől-egyig mindegyikük halálra volt rémülve. Ezt pedig - nagyon úgy tűnt - a leginkább haraggal próbálták csillapítani. Méghozzá ellene, az uralkodójuk ellen irányuló haraggal! Holott Evra, azaz attól a néhány személytől eltekintve akik ezt a rövid nevet egyáltalán használni merték, mindenki másnak Minevra, a történtekről a legkevésbé sem tehetett, hiszen alig pár hónapja - az apja halála óta - volt csak a királynőjük. Mindez azonban nem számított. A hatalommal együtt, itt és most mindenért az övé a felelősség! Bizalom nélkül! Mert az hűséggel jár együtt. Melyet neki még el is kellene nyernie a népétől! Ennek első lépéseként próbálta most kétségbeesetten - igazi uralkodóhoz méltó - faarccal, közömbösen viszonozni a gyilkos-szorongó pillantásokat. Mindez azonban nem volt több puszta önámításnál, mert a lelke mélyén ő maga is ugyanúgy rettegett. Hiszen hiába igyekezett biztosan tudni, hogy a kaskírok nem jelentenek igazi veszélyt, nem sikerült legyűrnie a gyomorszája körüli görcsösen szorítva nyomasztó rossz előérzetét… amely megállíthatatlanul egyre csak húzta a rettegés feneketlen mélysége felé… miközben a félelmében feldühödött tömeg egyre türelmetlenebbül várta, hogy mondjon végre valamit.

− NYUGODJATOK… MEG!… − hörögte el egy igencsak erőtlenre sikeredett suttogásként a határozottnak szánt „uralkodói” felszólítást…

Szinte tálcán kínálva fel a lehetőséget a pillanatnyi gyengeségére azonnal lecsapó Myrddinnek:

− Hát hogyne úrnőm − „sziszegte” az álnok kígyó −, amint megmagyarázod a történteket!

Habár a druida a háta mögött állt így Evra nem láthatta, mégis pontosan tudta, hogy ott van a fölényes mosoly az arcán. 'Ott kell lennie, hiszen ezt az ütközetet ő nyerte!' − sóhajtott néma elkeseredetten…

De nem lemondón!

Még mindezek ellenére sem volt hajlandó feladni a harcot:

− NEM TUDOM! − kiáltott fel kétségbeesett-indulatosan. Mintha akárcsak egy pillanatra is elhinné, pusztán harciassággal van bármi esélye visszaszerezni az elmúlt napok folyamán alapjaiban megingott hatalmát.

Pedig dehogy hitte! Sőt! A szíve szerint már réges-rég feladta volna ezt a mind kilátástalanabb szélmalomharcot. Ha teheti. Azonban nem tehette. A lelkiismerete nem engedte, hogy megszegje az apjának - Jó Godwynnak - a halálos ágyánál tett utolsó fogadalmát „Ígérem, méltó utódod leszek!” csendültek fel az emlékezetében az utolsó gyászterhes szavai. És… mintha csak most hangzott volna el, oly tisztán hallotta még az erőtlenül elsuttogott „