A kormányzó halála

Japánból fordította: Ikematsu-Papp Gabriella

Murakami Haruki

A kormányzó halála

Első könyv

Geopen Könyvkiadó

2023

A mű eredeti címe:

Kisidancsó gorosi

Dai icsibu: Aravareru idea hen

Copyright © 2017 by Haruki Murakami

All rights reserved.

Hungarian translation © Ikematsu-Papp Gabriella, 2019

Az eredetivel egybevetette: Mayer Ingrid

Első könyv

Láthatóvá váló ideák

Prológus

Ma, amikor felébredtem rövid délutáni álmomból, ott volt előttem az Arctalan Férfi. Egy széken üldögélt, szemben a kanapéval, amelyen aludtam, és egyenesen rám meredt arctalanul, nem létező szemmel.

Termetre magas volt, megjelenése ugyanolyan, mint amilyennek láttam előző alkalommal. Fekete, széles sildes sapkát viselt, mely félig eltakarta arctalan arcát, és most is sötét árnyalatú, hosszú kabát volt rajta.

– Azért jöttem, hogy fesd meg az arcképem – mondta az Arctalan Férfi, miután meggyőződött arról, hogy teljesen felébredtem. Monoton, mély hangja üresen kongott. – Megígérted. Emlékszel-e?

– Emlékszem. De akkor sehol se akadt papír, és nem tudtam önt megfesteni – feleltem. Az én hangom is hasonlóképpen monoton volt és üresen kongott. – Viszont kárpótlásul adtam egy pingvines amulettet.

– Igen, azt most el is hoztam.

Azzal egyenesen előrenyújtotta jobb karját. Nagyon hosszú karja volt. Kezében ott szorította a műanyag pingvinfigurát. Azt, ami korábban a mobiltelefonon lógott amulettként. Ledobta az üveg kávézóasztalra. Apró koppanás hallatszott.

– Visszaadom. Valószínűleg szükséged van rá. Ez a kis pingvin amulettül szolgál, és remélhetőleg megvédi a körülötted levő, számodra fontos embereket. Cserébe viszont szeretném, ha megfestenéd az arcképemet.

Nem tudtam, mitévő legyek:

– Igazán zavarba hoz. Sose festettem még olyan emberről portrét, akinek nincs arca.

A torkom teljesen kiszáradt.

– Úgy hallottam, kiváló portréfestő vagy. Meg aztán mindent el kell kezdeni egyszer – válaszolta az Arctalan Férfi. Aztán felnevetett. Legalábbis azt hiszem, nevetett. Az a nevetésszerű hang barlang legmélyéről feltörő, metsző szélsüvítéshez hasonlított. Majd lekapta a láthatatlan arca felét eltakaró fekete sapkát. Ott, ahol kellett volna lennie, nem volt arc, csak fehéres színű köd gomolygott komótosan.

Felálltam, és a munkaasztalomtól hoztam egy vázlatfüzetet meg egy puha hegyű ceruzát. Leültem a kanapéra, hogy lerajzoljam az Arctalan Férfi fejét. Csakhogy nem tudtam, honnan fogjak bele, hol találhatnék kezdőpontot. Akárhogy is néztem, ott csak a puszta semmi volt. Mégis, hogy formáljak meg valamit, ami egyáltalán nincs? A semmit körbefogó fehéres köd pedig szüntelenül örvénylett.

– Jó lesz, ha sietsz – szólalt meg az Arctalan Férfi. – Nem maradhatok túl soká.

Mellkasomban száraz hangon dörömbölt a szívem. Kevés az idő. Sietnem kell. A ceruzát szorító kezem azonban dermedten állt a levegőben, sehogy se akart megmozdulni. Valósággal mintha elzsibbadt volna a csuklóm meg valamennyi ujjam. Ahogyan az Arctalan Férfi megjegyezte, van néhány ember, akiről gondoskodnom kell. Máshoz pedig nem értettem, csak a festéshez. Ennek ellenére egyszerűen képtelen voltam megörökíteni az Arctalan Férfinak az arcát. Tehetetlenül bámultam a köd gomolygását.

– Sajnálom, lejárt az idő – szólalt meg ő kisvártatva, miközben hatalmas fehér párát lehelt ki arctalan szájából.

– Várjon! Már csak egy kicsi kell…

A férfi visszatette sapkáját, ismét eltakarva arcának felét.

– Egyszer majd megint felkereslek. Akkor talán már meg tudsz festeni. Addig magamnál tartom ezt a pingvinamulettet!

Azzal az Arctalan Férfi eltűnt. Mint ahogy hirtelen széllökés eloszlatja a ködöt, egy pillanat alatt nyoma veszett. Csak a megüresedett szék meg az üvegasztal maradt utána. Az üvegasztalon nem volt ott a pingvines amulett.

Úgy rémlett, mintha mindez csupán röpke álom lett volna. De nagyon is jól tudtam, hogy nem álom volt. Ha az lett volna, akkor maga a világ, ahol élek, sem más, csak álom.

Egyszer talán majd képes leszek megfesteni a semmi portréját. Ahogyan egy bizonyos festő is meg tudta festeni A kormányzó halála című képet. Addig azonban időre van szükségem. Szövetségesemmé kell tennem az időt.

1

Ha homályos lenne a felszíne

Annak az évnek a májusától a következő év elejéig egy keskeny völgyszoros bejáratához közeli hegyen laktam. Nyáron a völgy mélyén folyton esett az eső, feljebb azonban nagyrészt sütött a nap. Ezt a tenger felől fújó délnyugati szél tette. A légáramlat által odaterelt esőfelhők beúsztak a völgybe, és ahogy fölfelé emelkedtek a hegyoldal mentén, eső hullott belőlük. A ház pontosan a határvonalon állt, és gyakran előfordult, hogy miközben az épület előtt derűs volt az idő, mögötte zuhogott az eső. Eleinte igencsak csodálkoztam ezen, de végül megszoktam, és ezt találtam természetesnek.

A környező hegyek lejtőire alacsonyan úszkáló felhőfoszlányok vetettek árnyékot. Ha fújt a szél, a fehér pamacsok, akár a múltból idetévedt lelkek, elveszett emlékeket keresve imbolyogtak a hegyoldal felett. Az is előfordult, hogy apró pelyhű hónak tűnő, vakítóan fehér esőt táncoltatott a szél hangtalanul. Minthogy a szél szinte mindig fújt, voltaképpen kellemesen töltöttem a nyarat klíma nélkül is.

A régi ház kicsi volt, a kertje azonban meglehetősen nagy. Egyszer hagytam a kertben magasra nőni és elburjánzani a gyomot, amibe lopva beköltözött egy macskacsalád, de aztán fel is szívódott mind, amikor jött egy kertész, és lenyírta a gazt. Bizonyára rosszul érezték magukat. Egy csíkos nőstény macska volt, három kölyökkel. A zord képű anya olyan sovány volt, hogy hálni járt belé a lélek.

A ház a hegytetőre épült, délnyugati fekvésű teraszáról, a liget fái közül egy kicsi odalátszott a tengerből. Egy mosdókagylónyi víznél nem több, amennyit látni lehetett belőle. A hatalmas Csendes-óceán egy apró darabkája. Egy ingatlanos ismerősöm szerint a telekárakban nagy különbséget jelent, hogy odalátszik-e a tenger, akár csak ennyire, de nekem aztán nem számított, ha látszik, ha nem. Az a tengerdarabka messziről semmi másnak nem tűnt, mint megfeketedett ólomlemeznek. Nem is értettem, az emberek miért is kívánják annyira látni a tengert. Én sokkal inkább a környező hegyeket szerettem nézegetni. A völgy túloldalán magasodó ormok és gerincek képe évszaktól és időjárástól függően látványos változáson ment át. Sose untam rá pusztán csak megfigyelni a mindennapos átalakulást.

Akkoriban egy időre megszüntettük házastársi viszonyunkat a feleségemmel, aláírtuk és lepecsételtük a hivatalos válási papírokat, de később történt ez-az, és úgy alakult, hogy végül megint belevágtunk a házaséletbe.

Ha röviden akarjuk összefoglalni a történteket, amelyek semmilyen tekintetben sem foghatók fel egykönnyen, hiszen az okok és következmények összefüggéseit maguk az érintettek sem igazán látták át, akkor ahhoz a teljesen elcsépelt kifejezéshez jutunk, hogy „visszataláltunk egymáshoz”. De a két házasság (vagy mondjuk az első és második félidő) között eltelt több mint kilenc hónapnyi idő valósággal úgy tátong, mint egy keskeny földnyelvbe ásott csatorna.

Több mint kilenc hónap – nem is tudom eldönteni, hogy mint külön töltött idő ez hosszú volt-e vagy rövid. Utólag visszatekintve néha egy örökkévalóságnak tűnik, máskor épp fordítva, úgy érzem, hogy meglepően gyorsan elröppent. A benyomásom minden nappal változik. Lefényképezendő tárgyak mellé gyakran tesznek cigarettásdobozt, hogy érzékelhető legyen a tárgy mérete, nos, úgy tűnik, az én emlékképeim mellé tett cigarettásdoboz kedvétől függően az eltelt idő önkényesen nő vagy zsugorodik. Ahhoz igazodva, ahogy az emlékeim tartományában szereplő dolgok és jelenségek szüntelen mozgásban és változásban vannak, vagy talán éppen ennek ellentartva, azok a zsinórmértékek is elmozdulni és változni látszanak, amelyeknek állandóknak kellene maradniuk.

Ugyanakkor szó sincs arról, hogy az összes emlékem ennyire esetlegesen elmozdulna, önkényesen nőne vagy zsugorodna. Az életem alapvetően mindig nyugodtan, kiegyensúlyozottan, nagyrészt észszerűen funkcionált. Ebben a nagyjából kilenc hónapban azonban semmilyen módon nem magyarázható káosz uralkodott el rajta. Számomra ez mindenfajta értelemben kivételt jelentő, nem szokványos időszak volt. Úgy éreztem magam benne, mint az úszó, akit a csendes tenger közepén váratlanul magával ragad egy ismeretlen, hatalmas örvény.

Talán ezzel magyarázható, hogy miközben visszaidézem ezeknek az időknek a történéseit (gondolhatják, jó néhány évvel ezelőtti eseményekre emlékezem) – nos, megesik, hogy a dolgok súlya, távlata és egymáshoz való viszonya gyakran elbizonytalanodik és megkérdőjeleződik. Meg az is, hogy amint egy kicsit elkalandozik a figyelmem, máris felborul a logikus sorrend. Ám így is minden erőmmel, és amennyire csak a tehetségem engedi, rendszerezve, logikusan akarom elmesélni a történteket. Talán hiábavaló próbálkozás, de szeretném kitartóan követni a képzeletbeli irányjelzőket. Ahogy tehetetlen úszó kapaszkodik az épp hozzá sodródó fadarabba.

Amikor beköltöztem abba a házba, első dolgom az volt, hogy vettem egy olcsó használt autót. Azt a kocsit, amelyikkel addig jártam, teljesen széthajtottam, bontóba is adtam nem sokkal korábban, tehát újat kellett szereznem. Vidéki városban, főleg, ha egyedül lakik az ember egy hegy tetején, az autó feltétlenül szükséges a mindennapos bevásárláshoz. Elmentem a Toyota használtautó-központba Odavara külvárosába, és találtam egy kedvezményes árú Corolla Wagont. Az ügynök púderkéknek nevezte, de az autónak inkább olyan színe volt, mint egy betegségben szenvedő ember arcának. Még csak harminchatezer kilométert futott, de mivel korábban karamboloztak vele, nagy árengedményt adtak rá. Mentem vele próbakört, úgy tűnt, se a fékkel, se a futóművel nincs gond. Nem úgy terveztem, hogy sokat használnám autópályán, úgyhogy a célnak megfelelt.

A házat Amada Maszahiko adta nekem kölcsön. Egy osztályba jártunk a Képzőművészeti Egyetemen. Két évvel idősebb volt nálam, egyike azon kevés barátomnak, akikkel jól megértettük egymást, diploma után is találkoztunk néha. Ő az egyetem elvégzése után lemondott arról, hogy festő legyen, egy reklámügynökségnél helyezkedett el, és grafikai tervezéssel foglalkozott. Megtudta, hogy szétmentünk a feleségemmel, én elköltöztem otthonról, és pillanatnyilag nincs hova mennem, mire megkeresett, hogy az apja háza üresen áll, nem akarnék-e ott lakni meg a házra vigyázni. Az apja Amada Tomohiko volt, híres japánkép-festő, akinek Odavara külvárosában, a hegyekben volt egy háza, egyben műterme, és a felesége halála után vagy tíz évig élt ott gondtalanul, egymagában. Mostanára azonban olyan súlyosan eluralkodott rajta a demencia, hogy be kellett költöztetni őt egy luxusidősotthonba az Izu-felföldön,, a háza pedig néhány hónapja üresen árválkodik.

– Kezdjük ott, hogy a ház egy hegy tetején áll, távol mindentől, tehát jó elérésű helynek nem nevezném, de hogy csendes, azt garantálom. Festéshez ideális környezet. Abszolút semmi nincs, ami elvonná a figyelmet – magyarázta Amada.

A lakbér jelképes összegű volt.

– Ha lakatlan, csak romlik az állaga, és folyton azon kell idegeskednem, hogy mikor törnek be, vagy mikor üt ki benne tűz. Ha ott lakik valaki, az nekem is megnyugtató. De ha teljesen ingyen lenne, az neked is biztosan kellemetlen. Arra viszont számítanod kell, hogy ha úgy adódik, rövid határidővel ki kell költöznöd.

Nem volt ellenvetésem. Eleve csak annyi holmim volt, amennyi befért egy kisebb autó csomagtartójába. Ha azt mondják, költözz, másnap ki tudok költözni.

A május eleji hosszú munkaszünet alatt költöztem be a házba. Házikónak is nevezhető, apró, nyugati stílusú, földszintes épület volt, egyedül élő embernek bőven elegendő. Egy kisebb hegy tetején állt, liget övezte, maga Amada sem tudta, hogy pontosan meddig tart a telek. A kertben hatalmas fenyő magasodott, a négy égtáj felé nyújtogatta vastag ágait. Itt-ott sziklaköveken lehetett lépdelni, a kerti lámpás mellett csodás japán banánfa nőtt.

Csendesnek kétségtelenül csendes volt, ahogy Amada megmondta. De amint most visszaemlékezem, az egyáltalán nem állítható, hogy abszolút semmi nem volt, ami elvonná a figyelmet.

A nyolc hónap alatt, míg a feleségemmel való szakítás után ott laktam a völgyszorosnál, két nővel volt testi kapcsolatom. Mindketten férjes asszonyok voltak. Egyikük fiatalabb, a másik idősebb nálam. Mindketten arra a festőtanfolyamra jártak, amelyet én tartottam. Megragadtam a kínálkozó alkalmat, beszélgetést kezdeményeztem, és ajánlatot tettem nekik (normál esetben egyáltalán nem művelek ilyesmit, szemérmes típus vagyok, alapjában nem szokásom ez), ők pedig nem utasítottak el. Nem tudom, miért, de az akkori önmagam számára egyszerűnek és logikusnak tűnt az ágyba invitálni őket. Szinte egyáltalán nem éreztem lelkifurdalást, amiért szexuális viszonyba bonyolódom valakivel, akit tanítok. Testi kapcsolatba lépni ezekkel a nőkkel ugyanolyan hétköznapinak tűnt számomra, mint megkérdezni a pontos időt egy járókelőtől, aki véletlenül épp szembejön velem az utcán.

Először a húszas évei második felében járó magas, nagy szemű nővel lett viszonyom. Kis mellű volt, vékony derekú. Magas homlokát egyenes szálú és gyönyörű haj keretezte, fejéhez képest nagy füllel áldotta meg a természet. Hétköznapi értelemben szépnek talán nem nevezhető, de jellegzetes, érdekes arca volt, amit egy festőnek kedve támad megfesteni (ha már tényleg festő vagyok, készítettem is róla néhány vázlatot). Gyereke nem volt. A férje történelemtanárként dolgozott egy magán-középiskolában, otthon pedig verte a feleségét. Az iskolában nem erőszakoskodhatott, úgy tűnik, ennek feszültségét otthon vezette le. A nő arcát persze nem ütötte meg. Amikor levetkőztettem az asszonyt, megláttam, hogy a testét mindenhol zúzódások és sebek borítják. Ő nem akarta, hogy lássam ezeket, és amikor ruhátlanul ölelkeztünk, mindig teljesen besötétítette a szobát.

Az asszonyt szinte egyáltalán nem érdekelte a szex. Soha nem nedvesedett eléggé, behatoláskor fájdalomra panaszkodott. Annak se volt eredménye, ha rászántuk az időt, megadtuk a módját az előjátéknak, és síkosító zselét használtunk. Heves, nem enyhülő fájdalmai voltak. Olyan nagyok, hogy időnként felkiáltott.

De még így is le akart feküdni velem. Legalábbis nem húzódozott a szextől. Vajon miért? Még az is lehet, hogy a fájdalmat kereste. Vagy azt, hogy ne legyen benne öröme. Vagy azt, hogy valamilyen formában meg legyen büntetve. Mert az emberek tényleg a legkülönfélébb dolgokat keresik a maguk életében. Egyvalamit azonban biztosan nem akart. Intimitást.

Minthogy nem akart hozzám feljönni, és azt sem akarta, hogy én menjek fel hozzá, mindig egy kissé távolabb eső tengerpartra, garniszállóba mentünk az én autómmal, és ott szexeltünk. Egy étteremlánc tágas parkolójában találkoztunk, általában délután egy után elfoglaltuk a szobát, és három előtt eljöttünk. A nő ilyenkor mindig hatalmas napszemüveget viselt. Akkor is, ha felhős volt az idő, és akkor is, ha esett. Egyszer azonban nem jött el a megbeszélt helyre. Az órákon sem jelent már meg. Így végződött a vele folytatott rövid, fénypontokat szinte teljesen nélkülöző viszonyom. Azt hiszem, összesen talán négyszer vagy ötször érintkeztünk szexuálisan.

A másik férjes asszony, akivel utána keveredtem össze, boldog családi életet élt. Legalábbis úgy tűnt, mint akinek a családi életéből semmi sem hiányzik. Akkoriban negyvenegy éves volt (ha jól emlékszem), úgy öt évvel idősebb, mint én. Apró termetű volt, kellemes arcú, és mindig ízléses ruhákat hordott. Minden másnap eljárt jógázni egy edzőterembe, ennek köszönhetően egyáltalán nem volt felesleg a hasán. Egy piros Mini Cooperrel járt. Vadonatúj autó volt, derűs napokon messziről észre lehetett venni, úgy csillogott. Az asszonynak két lánya volt, mindketten egy drága magániskolába jártak Sónanban. A nő maga is ott végzett. A férjének valamilyen cége volt, azt már nem tudom, milyen (és persze nem is voltam rá különösebben kíváncsi).

Nem igazán tudom, hogy ez a nő miért nem utasította vissza arcátlan, szexuális tárgyú ajánlatomat. Még az is lehet, hogy abban az időszakban volt bennem valami különleges mágneses erő. Talán az vonzotta magához mint vasreszeléket (nevezzük így) az érzéseit. De lehet, hogy nem volt itt se érzés, se mágnes, hanem egyszerűen csak testi izgalmat keresett, és én pusztán az „éppen kéznél levő férfi” voltam.

Akárhogy is volt, akkoriban teljes természetességgel, habozás nélkül tudtam adni azt, amit a másik keresett, lehetett az bármi. Eleinte úgy tűnt, az asszony is rendkívüli természetességgel fogadja el a velem folytatott viszonyt. A testi témákról szólva (és nem is volt többről szó) kapcsolatunk rendkívül simán alakult. A vonatkozó aktusokat olyan nyíltan és tisztán intéztük, hogy az a tisztaság szinte absztrakt szintre ért. Erre a kapcsolatunk alatt jöttem rá, némileg meg is döbbentem.

Neki azonban közben bizonyára visszatért a józan esze. Egy borongós, kora téli reggelen felhívott otthon, és valósággal olyan hangon, mintha előre megírt szöveget olvasna fel, ezt mondta: „Szerintem jobb lesz, ha többet nem találkozunk. Mert nincs jövőnk, hiába találkozgatunk” – vagy valami ehhez hasonlót.

Valóban úgy volt, ahogy mondta. Igazából nemhogy jövőnk nem volt, mivel semmi alapunk nem lehetett rá, hanem semmi sem volt köztünk.

Képzőművészetis koromban jórészt absztrakt képeket festettem. Nehéz megragadni az absztrakt művészet lényegét, hiszen meglehetősen tág fogalom, és nem igazán tudom, hogyan lehetne elmagyarázni egy absztrakt kép formai megjelenését vagy tartalmát. Mindenesetre „olyan kép, amely megkötések nélkül, szabadon ábrázol nem konkrét képzeteket”. Néhányszor kisebb díjakat is nyertem kiállításokon. Művészeti folyóiratokban is megjelentem. Volt pár tanárom és barátom, akik értékelték a képeimet, és biztattak. Ha ígéretes jövő nem is állt előttem, azt hiszem, festőként azért volt némi tehetségem. Azokhoz az olajfestményekhez azonban, amilyeneket festettem, sok esetben hatalmas vászonra volt szükség, és nagy mennyiségű festékre. Magától értetődő, hogy az előállítási költségük is nagy összegre rúgott. Említenem sem kell, milyen eséllyel talál az ember olyan fura szerzetre, aki egy ismeretlen festőtől hatalmas méretű olajfestményt vesz, hogy aztán kiakassza a lakása falára.

Természetesen nem tudtam megélni abból, ha csak nekem tetsző képeket festek, így diploma után rendelésre kezdtem portrékat készíteni, hogy fedezzem a megélhetésem költségeit. Vagyis cégigazgatókat, egyetemi nagyságokat, képviselőket, vidéki potentátokat és hasonló, a „társadalom oszlopainak” nevezhető embereket (ha az oszlopok stabilitásában voltak is kisebb-nagyobb eltérések) festettem, persze élethűen. Ebben realista, komoly, nyugodt stílus követeltetik meg. Ezek tárgyalószobák meg igazgatói irodák falára kerülő, teljes mértékben praktikus célú festmények. Vagyis munka gyanánt olyan képeket kellett festenem, amelyek az ellentétes pólusán helyezkedtek el annak, ami felé festőként személy szerint törekedtem. Ha hozzáteszem, hogy akaratom ellenére volt így, az bizonyára nem minősül egy művész önteltségének.

Jocujában volt egy portrérendelések felvételére specializálódó kis cég, egyik képzőművészetis tanárom személyes ajánlása alapján kizárólag nekik dolgozó, szerződéses festőjük lettem. Fix fizetést nem adtak ugyan, de ha egy bizonyos darabszámot megfestettem, az hozott annyi bevételt, amennyiből egy egyedülálló fiatal férfi meg tud élni. Szerényen éltem, kifizettem a Szeibu Kokubundzsi vasút vonalán fekvő kis lakásom bérleti díját, lehetőség szerint naponta háromszor ettem, időnként vettem valami olcsó bort, néha meg moziba mentem egy lány barátommal, mindössze ennyi. Évekig éltem úgy, hogy meghatározott időszakokban túlestem a megélhetési portréfestésen, és ha összejött annyi pénzem, amennyi fedezte a kiadásaimat, akkor egy darabig a magam kedve szerint festettem. A portréfestés ekkoriban számomra természetesen nem volt több, mint a túlélésemet biztosító eszköz, és nem akartam örökre benne ragadni.

Ha egyszerűen csak munkának tekintjük, akkor úgynevezett portrékat festeni elég könnyű munka volt. Egyetemista koromban költöztetőcégnél dolgoztam egy ideig. Éjjel-nappal nyitva tartó üzletben is dolgoztam. Ezekhez képest portrékat festeni fizikailag és mentálisan is sokkal kisebb megterhelést jelentett. Ha egyszer rájössz a trükkjére, akkor onnantól csak ugyanazt a folyamatot kell ismételned. Végül már nem is telt túl hosszú időbe, hogy elkészüljek egy portréval. Semmiben sem volt más, mint robotpilótával vezetni egy repülőgépet.

Amikor már úgy egy éve végeztem különösebb érdeklődés nélkül ezt a munkát, kiderült, hogy a portréimat meglepően nagyra értékelik. Az ügyfelek tökéletesen elégedettek voltak. Ha a képek minőségét illetően sok panasz fut be a megrendelőktől, akkor természetesen egyre kevesebb megbízást kapsz. Vagy egyszerűen felbontják az exkluzív szerződésedet. Ha viszont jó a megítélésed, akkor szaporodik a munkád, és az egyes megrendelésekkel a honoráriumod is nő valamennyit. A portréfestés világa meglehetősen nehéz terep. Én viszont, noha tulajdonképpen újoncnak számítottam, egyik munkát kaptam a másik után. A díjazásom is tűrhető mértékben emelkedett. A cégnél velem foglalkozó felelős is lelkesedett a műveimért. A megrendelők között akadt, aki dicsért, hogy „különleges ez a stílus”.

Nekem elképzelésem sem volt, hogy miért értékelik ilyen nagyra a portréimat. Csak letudtam a kapott rendeléseket, egyiket a másik után, különösebb lelkesedés nélkül. Megmondom őszintén, mára egyetlen arcra sem emlékszem azok közül, amelyeket megfestettem. De ettől még, minthogy festőnek akartam nevezni magam, nem festhettem teljesen értéktelen képeket, legyenek azok bármilyenek, ha egyszer ecsetet fogtam a kezembe és szembenéztem a vászonnal. Ha ilyesmire vetemednék, bepiszkítanám felfogásomat a festészetről, és semmibe venném a mesterséget, amelyet magam választottam. Vigyáztam, hogy olyan képet azért ne fessek, amelyet szégyellenék, ha büszke nem is lehetek rá. Ezt talán szakmai etikának is nevezhetjük. Bár nálam csak arról volt szó, hogy „nem tehettem másképp”.

Tegyük még hozzá, hogy a portréfestésre vonatkozóan következetesen betartottam a saját szabályaimat. Először is soha nem festettem valóságos modell alapján. Ha felkérést kaptam, interjút készítettem a megbízóval, akiről a portré készül. Megkértem, hogy szakítson egy órát, és kettesben, szemtől szemben beszélgessünk. Vázlatot nem készítettem. Különböző kérdéseket tettem fel neki, például, hogy mikor, hol, milyen családba született, hogy telt a gyerekkora, hova járt iskolába, milyen munkát választott, milyen családot alapított, hogyan jutott a jelenlegi pozíciójába. A mindennapjairól meg a hobbijáról is faggattam. A legtöbb ember szívesen beszél magáról. És meglehetősen lelkesen (talán mert senki más nem akarja meghallgatni). Előfordult, hogy a megbeszélt egy órából kettő vagy három lett. Aztán kértem öt-hat természetes, nem beállított fotót az illetőről. Előfordult, hogy saját kis fényképezőgépemmel én is készítettem pár felvételt az arcról, különböző szögekből. Ennyi elegendő volt.

– És nem kell mozdulatlanul modellt ülnöm? – aggódtak sokan. Mind fel voltak készülve, hogy ez vár rájuk, ha portré készül róluk. A festők pedig – talán azért már nem félrecsapott svájcisapkával a fejükön – gondterhelt képpel, kezükben ecsettel állnak a vászon előtt, szemben a modelljükkel, akinek moccannia sem szabad. Ilyen, filmekből ismerős jelenetet képzeltek el.

– Szeretné, ha kellene? – kérdeztem vissza. – Modellt ülni elég nehéz fizikai munka annak, aki nem szokta. Hosszú ideig ugyanabban a testhelyzetben kell maradnia, szóval meg is unja, a válla is begörcsöl. De ha szeretné, miért ne?

Az ügyfelek kilencvenkilenc százaléka természetesen nem szerette volna. Szinte mindannyian szakmai életük legjobb időszakát élték, elfoglaltak voltak. Vagy pedig nyugalomba vonult, idős emberek. Ha lehetett, nem kértek az ilyen értelmetlen kínlódásból.

– Elég, ha találkozunk és beszélgethetünk, ahogy most – nyugtattam meg őket. – A végeredményen nem változtat, hogy ült-e nekem élőben modellt, vagy nem. Ha elégedetlen lesz a képpel, vállalom a felelősséget, és megfestem újra.

Erre úgy két hétre elkészült a kép (bár az hónapokba telt, míg teljesen megszáradt a festék). Nekem nem annyira magára a modellre, hanem inkább a róla alkotott éles emlékképekre volt szükségem (sőt még az is előfordult, hogy a személy jelenléte éppenséggel zavart a munkában). A háromdimenziós megjelenés emlékére. Azt elegendő volt egyenesen átvinnem a vászonra. Úgy tűnik, hogy igen gazdag vizuális memória adottságával születtem. Ez a képesség – különleges készségnek is nevezhetjük – hatásos eszköznek bizonyult számomra mint profi portréfestőnek.

A munkafolyamat közben fontos volt, hogy némi szeretetet érezzek az ügyfél iránt. Az első interjú során tehát igyekeztem minél több olyan tulajdonságot meglátni benne, amelyekkel azonosulni tudtam. Olyan megbízóim is akadtak, akikben nem tudtam ilyet találni. Meg persze olyanok is, akik esetében hátrahőköltem volna, ha valaki azt mondja, hogy mostantól tessék velük barátkozni. De mint látogatónak, aki csak meghatározott helyen, megbeszélt időkorlátok között került velük kapcsolatba, nem volt túl nehéz egy vagy két szeretni való tulajdonságot felfedezni bennük. Ha elég mélyre nézünk, akkor egész biztosan minden emberben van valami ragyogó. Ezt a valamit kell ügyesen megtalálni, és ha homályos lenne a felszíne (az esetek többségében homályos), akkor kendővel kifényesíteni, letörölgetni róla a homályt. Mégpedig azért, mert ez a csillogás fogja majd átragyogni a művet.

Így történt, hogy egyszer csak azt vettem észre, portrékra specializálódó festő lettem. Ebben a különleges kis világban valamelyest ismertté vált a nevem. Nősülésem apropóján felbontottam exkluzív szerződésem a jocujai céggel, önállósultam, és egy festményüzletben utazó ügynökségen keresztül még kedvezőbb feltételekkel vállaltam portréfestést. A velem foglalkozó, nálam legalább egy tízessel idősebb ügynök tehetséges volt és törekvő. Azt ajánlotta, hogy önállósuljak, és vállaljak jelentősebb munkákat. Azóta számos ember portréját megfestettem (sokan közülük a pénzügy és a politika világában mozogtak – ezen a pályán jelentősek voltak, de én szinte egyikük nevét sem hallottam), és nem volt rossz a bevétel, amit eltehettem. Mégsem lett belőlem híresség a műfajban. A portréfestés világa teljesen más, mint a magas festőművészeté. A fotóművészek világától is eltér. Az nem ritka, hogy portréfotósok világhírnévre tesznek szert, ismertté válik a nevük, de portréfestőkkel szinte soha nem fordul elő ilyesmi. A műveiket is nagyon ritkán ismeri meg a világ. Nem kerülnek be művészeti magazinokba, galériákban sem állítják ki őket. Ott lógnak egy fogadószoba falán, aztán csak porosodnak, majd a feledés homályába vesznek. Ha akad is valaki, aki alaposan megnézi a képet (valószínűleg azért, mert úgysem tud mit kezdeni az idejével), az biztosan nem kérdezi meg a festő nevét.

Időnként úgy éreztem magam, mint a festővilág luxusprostija. Minden általam ismert technika bevetésével, pontosan igyekeztem megfelelni a megbízásnak, hogy kielégítsem a megrendelőimet. Megvoltak ehhez a képességeim. Magas színvonalon dolgozó profi lettem, de ettől még szó sem volt arról, hogy gépiesen végeztem a munkám. A magam módján az érzéseimet is beletettem. Az áraim nem voltak alacsonyak, de az ügyfeleim zúgolódás nélkül fizettek. Akik rám tartottak igényt, azoknak nem számított, hogy mekkora a fizetendő összeg. Képességeim híre pedig szájról szájra szállt. Ennek köszönhetően nem szűnt az ügyfelek áradata, az előjegyzési naplóm mindig tele volt. Bennem azonban nyoma sem volt becsvágynak. Még egy parányinak se.

Nem én akartam portréfestő, sem pedig ilyen típusú ember lenni. De ahogy sodródtam a körülményekkel, egyszer csak már nem azt festettem, amit én akartam. Mindennek egyik oka, hogy megnősültem, és a biztos megélhetés szempontját is tekintetbe kellett vennem, bár nem csak erről van szó. Azt hiszem, valójában már előtte sem volt bennem túl erős a vágy, hogy „saját kedvemre” fessek. Lehet, hogy a házasságomat csak ürügynek használtam. Már nem abban az életkorban voltam, amit fiatalnak tekintenek, és valami – a szívemben égő láng – kihunyóban volt bennem. Apránként kezdtem elfelejteni, milyen érzés az, amikor ez a belső tűz melegít.

Ezzel az önmagammal szakítanom kellett valamikor. Tennem kellett valamit. De egyrecsak halogattam. Erre a feleségem előbb szakított, mint én. Harminchat éves voltam akkor.

2

Talán mind a holdra mennek

– Nagyon sajnálom, de egyszerűen nem tudok tovább élni veled – mondta halkan a feleségem. Aztán hosszan hallgatott.

Teljesen váratlanul ért a bejelentés, nem számítottam rá. Vártam a folytatást, nem találva megfelelő szavakat az elhangzottakra. Nem hihettem, hogy túl vidám lesz, ami még jön, de azonkívül, hogy várom a továbbiakat, nem tehettem mást.

A konyhaasztalnál ültünk egymással szemben. Március közepe volt, vasárnap délután. A következő hónap közepén lett volna a hatodik házassági évfordulónk. Ezen a bizonyos napon reggel óta hideg eső esett. A feleségem bejelentését követő első reakcióm az volt, hogy az ablak felé fordultam, és az esőt figyeltem. Csendesen, szelíden esett. A szél alig fújt. De azért így is lassanként a bőr alá hatoló, hideget hozó eső volt. Az időjárás elárulta, hogy bizony messze még a tavasz. Az esőfátyol mögül homályosan átderengett a narancssárga Tokió-torony. Az égen egyetlen madár sem szállt. Az eső elől nyilván behúzódtak valami védett eresz alá.

– Megtennéd, hogy nem firtatod az okát? – szólalt meg a feleségem.

Kérdőn oldalra billentettem a fejem. Se igen, se nem. Egyáltalán nem volt ötletem, mit és hogyan mondhatnék, szóval csupán ösztönösen fordítottam el a fejem.

A feleségem széles nyakkivágású, vékony lila pulóvert viselt. Kiálló kulcscsontja mellől előkandikált fehérneműje spagettipántja. Úgy nézett ki, mint egy különleges ételhez tálalt különleges fajtájú tészta.

– Egy kérdésem lenne – szólaltam meg végül, önkéntelenül is a pántot bámulva. A hangom dermedt volt, üresen kongó és távlattalan.

– Remélem, tudok rá válaszolni.

– Az ok olyasmi, amiről én tehetek?

A feleségem ezen elgondolkodott egy kicsit. Aztán mély lélegzetet vett, mint az, aki sokáig a víz alatt volt, és most kidugja fejét a felszínre.

– Azt hiszem, közvetlenül nem.

– Közvetlenül nem?

– Szerintem nem.

Mérlegre tettem szavainak súlyát. Mint aki tenyerében próbálja megbecsülni, mennyit nyom egy tojás.

– Ami azt jelenti, hogy közvetve viszont van?

A feleségem erre nem válaszolt.

– Pár napja, hajnal felé álmodtam valamit – mondta viszont helyette. – Nagyon élethű volt, szinte összemosódott benne álom és valóság határvonala. És amikor felébredtem, erre gondoltam. Vagyis inkább egyértelmű bizonyosságot szereztem. Hogy többé már nem tudok veled élni.

– Mégis, mit álmodtál?

A feleségem a fejét rázta:

– Sajnálom, nem tudom elmondani a tartalmát.

– Mert az álom személyes tulajdon?

– Talán azért.

– Én is szerepeltem benne? – akartam tudni.

– Nem, te nem szerepeltél benne. Szóval ebben az értelemben sincs közvetlen közöd hozzá.

A biztonság kedvéért összefoglaltam azt, amit tőle hallottam. Régi szokásom összefoglalni más mondanivalójának a lényegét, amikor nem tudom, mit válaszolhatnék (ezzel persze elég gyakran felbosszantom a másik felet).

– Tehát, néhány napja volt egy nagyon élethű álmod. Aztán amikor felébredtél, megbizonyosodtál róla, hogy többé már nem tudsz velem együtt élni. De az álom tartalmát nem tudod elmondani nekem. Mert az álom személyes tulajdon. Erről van szó?

Bólintott:

– Igen, erről.

– De hát ezzel semmit nem magyaráztál meg!

A feleségem mindkét kezét az asztalra tette, és az előtte levő kávéscsésze belsejét nézegette. Mintha a csészében egy jövendőmondó cédula úszna, és ő leolvasná az odaírtakat. A tekintetéből ítélve a szöveg meglehetősen szimbolikus és sokértelmű.

A feleségem mindig nagy jelentőséget tulajdonított az álmoknak. Gyakran az álmai alapján határozta meg, mit csináljon, vagy változtatta meg a döntését. De tartsa bármilyen fontosnak az álmait, mindössze egyetlen élethű álom alapján nem lehet csak úgy lenullázni hatévnyi házasságot.

– Az az álom mindössze a ravasz volt, amit meghúztak – mondta a feleségem, mintha olvasna a gondolataimban. – Csak még világosabbá váltak általa a körülmények.

– Ha meghúzzák a ravaszt, kirepül egy golyó.

– Hogy micsoda?

– Egy pisztolynak fontos része a ravasz, szerintem rossz a megfogalmazás, hogy mindössze a ravasz volt.

A feleségem szótlanul bámult rám. Úgy tűnt, nem igazán érti, mit akarok mondani. Valójában én magam sem értettem igazán.

– Van valakid? – kérdeztem.

Bólintott.

– És le is fekszel azzal a valakivel?

– Igen, és nagyon-nagyon sajnálom.

Meg kellett volna kérdeznem, hogy kivel, mióta. De nem igazán akartam tudni. Gondolni sem akartam rá. Úgyhogy megint kinéztem az ablakon, és bámultam, amint egyre esik az eső. Hogy lehet, hogy egész eddig nem vettem észre?

– De ez mindössze egyetlen részlet a sokból – mondta a feleségem.

Körülnéztem a konyhában. A régóta megszokott hely máris ismeretlen, idegen tájjá változott.

Mindössze egyetlen részlet?

Komolyan elgondolkodtam, vajon mit jelent, hogy mindössze egyetlen részlet. A feleségem egy másik férfival szexel. De ez mindössze egyetlen részlet a sokból. Mégis mi minden van még?

– Pár nap múlva elköltözöm, neked semmit nem kell intézned. Ezért nekem kell vállalnom a felelősséget, természetesen én költözöm el – folytatta a feleségem.

– Már tudod is, hogy hova mész?

Erre nem válaszolt, de úgy tűnt, már végiggondolta, hova megy. Előre felkészült, és csak utána hozakodott elő a témával. Ahogy ebbe belegondoltam, olyan rettenetes erőtlenség tört rám, mintha a sötétben elvétettem volna a lépést. Nekem fogalmam sem volt semmiről, és közben az események szépen haladtak a maguk útján.

– A lehető leghamarabb elindítom a válópert, szeretném, ha ebben együttműködő lennél. Bocs, tudom, hogy ez így nagyon egyoldalú.

Felhagytam az eső bámulásával, és a feleségemre néztem. És megint ugyanarra gondoltam. Hogy hiába éltünk hat évig egy fedél alatt, én szinte semmit nem tudtam erről a nőről. Ahogy az ember hiába néz fel minden áldott este a holdra, arról sem tud egyáltalán semmit.

– Csak egyetlen kérésem lenne – szólaltam meg. – Ha ezt az egyet meghallgatod, akkor a többit úgy intézed, ahogy akarod. És a válási papírokat is szó nélkül aláírom.

– Mi lenne az?

– Én költözöm el innen. Ráadásul még ma. Azt szeretném, ha te maradnál.

– Még ma? – döbbent meg a feleségem.

– Minél előbb, annál jobb, vagy nem?

Ezen eltöprengett egy kicsit. Aztán megszólalt:

– Ha ez a kívánságod…

– Ez a kívánságom, és más kívánságom nincs is.

Őszintén így éreztem. Bármit megteszek, ha nem kell egymagamban itt maradnom ezen a siralmas romhalmazra emlékeztető helyen, a hideg márciusi esőben.

– A kocsit elviszem, az ugye nem gond?

Kérdezni is fölösleges volt. Régi, kézi váltós autó, még az esküvőnk előtt vettem át szinte ingyen egy barátomtól, jóval többet futott már százezer kilométernél. És a feleségemnek egyébként sincs jogsija.

– Ami kell a festőkellékekből meg a ruháimból, azért beugrom majd később. Nem gond?

– Nem gond, de nagyjából mit jelent az a majd később?

– Hát, nem tudom – feleltem. Nem volt érkezésem ennyire előre gondolkodni. Talaj sem igazán maradt a lábam alatt. Ahhoz is minden erőmet össze kellett szednem, hogy megálljak a talpamon.

– Csak mert lehet, hogy nem maradok itt túl sokáig – közölte a feleségem úgy, mint akinek nehezére esik ezt mondania.

– Talán mind a holdra mennek – mondtam én.

A feleségem nyilván nem hallotta jól:

– Mit mondtál?

– Semmit, nem érdekes.

Aznap este hét órára egy nagy PVC sporttáskába gyömöszöltem a személyes holmimat, a táskát bedobtam a ferde hátú piros Peugeot 205 csomagtartójába. A legszükségesebb váltóruha, tisztálkodószerek, néhány könyv meg a naplóm. Egyszerű kempingfelszerelés, amit mindig magammal viszek hegyi túrákhoz. Vázlatfüzet és rajzceruzakészlet. Hogy ezeken kívül mit kellene magamhoz vennem, arról a leghalványabb elképzelésem sem volt. Mindegy, ha valami hiányzik, majd megveszem, gondoltam. Amikor a sporttáskával a vállamon elhagytam a lakást, a feleségem még mindig a konyhaasztalnál ült. És az asztalon még mindig ott volt a kávéscsésze. A feleségem pedig, mint az előbb, a csészébe bámult.

– Figyelj csak, nekem is lenne egy kérésem – mondta. – Maradhatunk attól még barátok, hogy szakítunk? Ha tudunk.

Nem igazán fogtam fel, mit akar mondani. Cipőt vettem, vállamra akasztottam a táskát, és egy ideig őt néztem, egyik kezemmel a kilincsen.

– A barátod maradjak?

– Ha lehet, néha szeretnék veled találkozni és beszélgetni – mondta.

Még mindig nem igazán értettem. Barátnak maradni? Néha találkozni és beszélgetni? De miről? Valósággal olyan volt, mintha egy rejtvényt adott volna fel. Vajon mit akart üzenni? Talán azt, hogy nincsenek benne rossz érzések irántam?

– Hát, nem is tudom – mondtam. Más szót nem találtam. Valószínűleg akkor sem találtam volna, ha még egy hétig ott állok és töprengek. Szóval csak kinyitottam az ajtót, és kiléptem.

Az egyáltalán fel sem merült bennem, hogy milyen ruha van rajtam, amikor elhagytam a lakásunkat. Bizonyára azt se vettem volna észre magamtól, ha esetleg pizsamára fürdőköntös van a vállamra dobva, és úgy indulok el. Később, egy pihenőhely éttermének mosdójában, az egész alakos tükör előtt derült ki, hogy a munka közben használt pulóveremhez rikító narancssárga színű pehelykabátot, farmert és bakancsot viselek. Hozzá régi, megfakult sapkát. Az itt-ott foszladozó, kerek nyakú zöld pulóvert fehér festékfoltok tarkították. Mindabból, amit viseltem, egyedül a farmerem volt új darab, feltűnően virított a friss kékje. Összességében elég rendezetlen volt a megjelenésem, de egyáltalán nem érdekelt. Csak azt sajnáltam, hogy elfelejtettem magammal hozni a sálamat.

Amikor kiálltam a bérházunk föld alatti parkolójából, a hideg márciusi eső szüntelenül csak esett. A Peugeot ablaktörlője olyan zajt csapott, mint öreg ember rekedt köhögése.

Mivel fogalmam sem volt, hova menjek, egy ideig céltalanul keringtem Tokió útjain, amerre épp eszembe jutott. A Nisi Azabu kereszteződéstől Aojama felé indultam a Gaien Nisi úton, Aojama Szancsóme, vagyis az Aojama út hamadik kereszteződése táján letértem jobbra, Akaszaka felé, erre-arra kanyarogtam, és végül Jocujánál lukadtam ki. Megálltam egy benzinkútnál, amelyik épp szembe jött, és teletankoltam a kocsit. Ha már ott voltam, megnézettem az olajszintet meg a keréknyomást. Utántöltettem az ablaktörlő folyadékot is. Lehet, hogy ezután nagy távolságokat kell majd vezetnem. Még az is lehet, hogy a holdon kötök ki.

Kártyával fizettem, aztán újra kint voltam az utakon. Esős vasárnap este volt, nem volt forgalom. Bekapcsoltam a rádiót, de túl sok volt az unalmas duma. A beszélők pedig rikácsoltak. A CD-lejátszóban Sheryl Crow első albuma volt. Meghallgattam belőle úgy három számot, aztán kinyomtam.

Aztán mire észrevettem, a Medzsiro úton haladtam. Beletelt némi időbe, mire rájöttem, merre tartok. De aztán megállapítottam, hogy Vaszeda felől Nerima irányába megyek. Nem bírtam tovább elviselni a csendet, újra bekapcsoltam a CD-t, és meghallgattam pár Sheryl Crow-számot. Aztán megint kikapcsoltam. A csend túl halk volt, a zene túl hangos. De a csend mégis elviselhetőbbnek tűnt egy fokkal. Csak az ablaktörlő kopott gumijának nyekergése meg a vizes utat szelő kerekek szüntelen surrogása jutott el a fülemhez.

Ebben a csendben elképzeltem, ahogy a feleségemet egy másik férfi öleli.

Arra gondoltam, erre igazán rájöhettem volna korábban is. Hogy ez mégis hogy nem jutott eszembe? Már hónapok óta nem szexeltünk. Ha közeledtem hozzá, akkor mindenféle okkal elhárított. Illetve, azt hiszem, egy ideje már előtte sem volt túl sok kedve a szexhez. Én azt gondoltam, mindegy, ilyen időszakok is vannak. Sok a munkája, biztosan el is fárad, meg talán nem is érzi mindig jól magát. De persze egy másik pasassal csinálta. Vajon mióta? Próbáltam visszapergetni az emlékeimet. Talán négy vagy öt hónapja tarthat. Ami azt jelenti, hogy október vagy november óta.

Sehogy sem tudtam azonban felidézni, hogy mi történt tavaly októberben vagy novemberben. Bár, ha már itt tartunk, azt sem tudtam felidézni, hogy előző nap mi történt.

Vigyáztam, nehogy elmulasszam, ahogy a lámpa vált, és nehogy túl közel kerüljek az előttem fékező autóhoz, közben tovább gondolkodtam, hogy mi is történt tavaly ősszel. Annyira koncentráltam, hogy átforrósodott tőle a fejem. Jobb kezem a forgalomhoz igazodva, ösztönösen kapcsolta a szükséges sebességet. Bal lábam ehhez igazodva taposta a kuplungot. Soha nem voltam még annyira hálás, hogy manuális váltójú autót vezetek, mint akkor. Mert azonkívül, hogy a feleségem viszonya körül forogtak a gondolataim, néhány saját kezűleg végrehajtandó művelettel is foglalkoznom kellett.

Mégis mi történhetett októberben meg novemberben?

Őszi alkonyat. Elképzeltem, amint egy hatalmas ágyon egy másik fószer keze vetkőzteti a feleségemet. A fehér kombiné pántjára gondoltam. Az alatta rejlő rózsaszín mellbimbóra gondoltam. Nem akartam én ezt mind elképzelni, de nem tudtam leállítani a már beindult képzelet-láncreakciót. Felsóhajtottam, majd beálltam annak az út menti étteremnek a parkolójába, amelyiket épp észrevettem. Leengedtem a vezető oldali ablakot, mélyen beszívtam a kinti párás levegőt, és megvártam, hogy enyhüljön a szívdobogásom. Aztán kiszálltam a kocsiból. Fejemen továbbra is a kötött sapkával, az apró szemű esőben esernyő nélkül átvágtam az étteremig, és beléptem. A bejárattól távol, egy bokszba ültem le.

Odabent alig voltak. Jött a pincérnő, úgyhogy rendeltem egy forró kávét meg sonkás-sajtos szendvicset. Aztán a kávét iszogatva, lehunyt szemmel próbáltam megnyugodni. Igyekeztem kiűzni a fejemből a képet, amelyen a feleségem másvalakivel ölelkezik. De a kép nem nagyon akart eltűnni.

Kimentem a mosdóba, alaposan kezet mostam szappannal, és ismét elnéztem a mosdókagyló feletti tükörben megjelenő arcom. A szemem kisebbnek látszott, mint egyébként, és véreresnek tűnt. Mint egy erdei állat, amelyik az éhezéstől lassanként elveszti az életerejét, elgyötört és retteg. A zsebkendő méretű törölközővel megszárogattam a kezem és az arcom, aztán az egész alakos fali tükörben megvizsgáltam a megjelenésem. A tükörben egy ócska, festékfoltos pulóvert viselő, kimerült, harminchat éves férfi látszott.

Vajon hova tartok most én, gondoltam saját tükörképemet figyelve. Illetve, kezdjük ott, hogy mégis hova jutottam? Hol vagyok most? De nem is, kezdjük egészen ott, hogy mégis ki a fene vagyok én?

Amint magamat nézegettem a tükörben, egy önarcképen gondolkodtam. Ha tényleg szeretném, melyik önmagamat festeném meg? Vajon képes vagyok-e magam iránt valami szeretethez hasonlót érezni, akár egy morzsányit is? Vajon fel tudok-e fedezni magamban valami felcsillanó tulajdonságot, akár csak egyetlenegyet?

Eredmény nélkül ballagtam vissza a helyemre. Amikor végeztem a kávéval, jött a pincérnő, és töltött még egy adagot. Kértem tőle egy papírzacskót, abba beletettem a szendvicset, amihez hozzá se nyúltam. Később biztosan megéhezem. De most semmihez nincs gusztusom.

Kijöttem az étteremből, aztán ahogy egyenesen haladtam az úton, végül megláttam a Kanecu autópálya bejáratának a jelzését. Fölmegyek a pályára, és elindulok északra, gondoltam. Hogy északon mi van, azt nem tudom. Valamiért azonban úgy éreztem, jobb észak, mint dél felé tartanom. Hideg és tiszta helyre kívánkoztam. Mindenekelőtt pedig, akár északra, akár délre, de minél messzebbre akartam kerülni ettől a várostól.

Kinyitottam a kesztyűtartót, öt vagy hat CD volt benne. Közülük az egyiken az I Musici kamarazenekar játszotta Mendelssohn oktettjét, a feleségem szerette ezt hallgatni, ha autóval kirándultunk. Fura felépítésű darab, mintha két teljes vonósnégyes lenne benne, de szép a dallama. Mendelssohn csak tizenhat éves volt, amikor komponálta. Ezt a feleségemtől tudom. Csodagyerek volt.

Te mit csináltál tizenhat éves korodban?

Tizenhat éves koromban bele voltam esve egy osztálytársnőmbe, mondtam, ahogy felidéztem az akkor történteket.

És jártál vele?

Nem, szinte nem is beszéltünk. Csak bámultam messziről. Meg aztán bátorságom se volt megszólítani. Otthon pedig skicceket rajzoltam róla. Elég sokat!

Szóval régóta ugyanazt műveled, nevetett a feleségem.

Ja, régóta ugyanazt művelem, nagyjából.

Ja, régóta ugyanazt művelem, nagyjából, ismételtem el magamban akkori szavaimat.

Kivettem a lejátszóból a Sheryl Crow-CD-t, és egy MJQ-albumot tettem be. A Piramist. Milt Jackson kellemes blues-szólóját hallgatva haladtam egyenesen északnak az autópályán. Időnként megálltam egy pihenőhelyen, hosszan vizeltem, több feketét is megittam, de ettől eltekintve szinte egész éjjel vezettem. Végig a külső sávban mentem, csak akkor váltottam sávot, amikor megelőztem egy lassú kamiont. Érdekes, de nem voltam álmos. Szinte annyira nem, hogy arra gondoltam, talán életemben soha nem álmosodom már el. És hajnal előtt megérkeztem a Japán-tengerhez.

Niigatába érve letértem jobbra, a tengerparton haladtam észak felé, majd Jamagata megyéből Akitába jutottam, Aomoriból pedig átmentem Hokkaidóra. Autópályát egyáltalán nem érintettem, komótosan haladtam az országutakon. Semmilyen értelemben sem volt sietős az utam. Amikor beesteledett, kerestem egy olcsó hotelt vagy egyszerű japán stílusú szállót, bejelentkeztem, lefeküdtem a keskeny ágyra, aztán csak aludtam. Nagy szerencsémre általában bárhol, bármilyen ágyban azonnal el tudtam aludni.

A második nap reggelén Murakami város közeléből felhívtam az ügynökömet. Tájékoztattam, hogy mostantól egy ideig nem tudok portrékat festeni. Volt néhány rendelés, amivel még nem végeztem, de a magam részéről egyáltalán nem voltam munkaképes állapotban.

– Ez bizony gond. Ha egyszer már elfogadta a rendelést – mondta ridegen az ügynököm.

Szabadkoztam:

– Nem tudok mit csinálni. Nem tudna ügyes kifogást találni a megrendelőknek, hogy baleset ért vagy ilyesmi? Más festők is vannak még rajtam kívül, nem?

Az ügynök hallgatott egy kicsit. Eddig egyszer sem csúsztam meg a határidővel. Ő is jól tudta, hogy munkaügyekben nem vagyok felelőtlen természet.

– Bizonyos körülmények miatt egy időre el akarok menni Tokióból. Nagyon sajnálom, de ezalatt nem tudok munkát vállalni.

– Egy időre? Az mennyi?

Erre a kérdésre nem volt válaszom. Kikapcsoltam a mobilom, kerestem egy alkalmas folyót, a hídján megálltam a kocsival, és kihajítottam az ablakán a kis kommunikációs kütyüt. Sajnálom, de nincs más, tessék feladni. Nincs más, tessék mondjuk úgy felfogni, hogy a holdra távoztam.

Akita városban beugrottam egy bankba, készpénzt vettem fel az automatából, és ellenőriztem az egyenlegem. A privát számlámon még volt egy tűrhetőbb összeg. A hitelkártyás fizetéseket is ebből fogják levonni. Úgy tűnt, egy ideig folytathatom az utazást. Arról ugyanis szó sincs, hogy mindennap nagy összegeket költenék el. Benzinköltség, étkezés, a szállások ára, nagyjából ennyi.

Hakodate külvárosában, egy outlet áruházban beszereztem egy egyszerű sátrat és egy hálózsákot. A kora tavaszi Hokkaidó bizony még hideg volt, úgyhogy meleg alsóruházatot is vettem. Ha a közelben akadt nyitva tartó kemping, felállítottam a sátram, és ott aludtam, hogy amennyire lehet, csökkentsem a kiadásaimat. Még a ropogós hó is megvolt, estére lehűlt az idő, de a business hotelek szűk és fullasztó szobái után, amilyenekben addig aludtam, a sátrat frissnek és szabadnak éreztem. Alatta kemény volt a talaj, fölötte pedig végtelen ég. A mennybolton megszámlálhatatlanul sok csillag ragyogott. Más semmi nem volt.

Utána vagy három hétig cél nélkül kóboroltam mindenfelé Hokkaidón a Peugeot-val. Beköszöntött az április, de abban az évben a hó csak kicsit később indult olvadásnak. Az ég színe azonban így is szemmel látható változáson esett át, és a növények is rügyet bontottak. Ha akadt valahol egy kis fürdőváros, akkor annak japán stílusú szállójában szálltam meg, megadtam a módját a fürdőzésnek, hajat mostam, megborotválkoztam, és viszonylag tűrhető ételt ettem. A mérleg azonban azt mutatta, hogy így is öt kilóval kevesebb vagyok, mint Tokióban voltam.

Újságot nem olvastam, tévét se néztem. Az autórádió is gyengélkedett, amióta megérkeztem Hokkaidóra, és végül már teljesen hallgathatatlanná vált. Fogalmam sem volt, hogy mi történik a világban, de különösebben nem is voltam rá kíváncsi. Tomakomai városban egy alkalommal beugrottam egy önkiszolgáló mosodába, és kimostam az összes szennyes ruhám. Míg vártam, hogy kimosson a gép, egy közeli borbélynál levágattam a hajam. Borotválást is kértem. Akkor, a borbélyüzlet tévéjében láttam az NHK híradóját, jó hosszú idő óta először. Méghozzá becsukott szemmel, ha akartam, ha nem, hallottam a bemondó hangját. Az akkor sugárzott hírfolyamot elejétől a végéig egy másik bolygó történetének éreztem, amihez semmi közöm, és amivel semmi kapcsolatom. Vagy pedig koholmánynak, amit valaki a célnak megfelelően összetákolt.

Az egyetlen hír, amit saját magamra vonatkoztatva befogadtam, az az volt, hogy belehalt sérüléseibe a hokkaidói hegyekben egymagában gombászó hetvenhárom éves öreg, akit medve támadott meg. A téli álmából ébredő állat éhes és ingerült, ezért nagyon veszélyes, magyarázta a bemondó. Mivel én magam időnként a sátramban aludtam, és ha kedvem támadt, az erdőben bóklásztam, akár én is lehettem volna, akire váratlanul ráront a vadállat. Véletlenül nem én, véletlenül az az öreg volt, akit megtámadott. De valami okból ennek a hírnek hallatán sem éreztem részvétet az öreg iránt, akit megölt a medve. Szánalmat sem tudtam érezni a fájdalom, a félelem és a sokk miatt, amit a bácsika átélhetett. Vagyis töröld nem az öreggel, hanem éppen hogy a medvével éreztem együtt. De nem is együttérzés volt az, gondoltam magamban. Hanem talán a bűnrészesség tudatához hasonló érzés.

Nekem elment az eszem, gondoltam, ahogy saját magam figyeltem a tükörben. Halkan ki is mondtam. Úgy tűnik, egy kis baj van a fejemmel. Jobb lesz, ha senkihez nem közelítek. Legalábbis egy darabig nem.

Amikor már az áprilisnak is a második felében jártunk, némileg ráuntam a hidegre. Magam mögött hagytam Hokkaidót, és visszatértem Honsú szigetére. Ott aztán Aomori tartományból Ivatéba, onnan Mijagiba mentem a csendes-óceáni oldalon. Amint haladtam dél felé, az évszak apránként valódi tavaszra váltott. Ezalatt nekem bizony végig a feleségem járt az eszemben. A feleségem, meg az a névtelen kéz, amelyik most valószínűleg őt öleli valahol egy ágyban. Nem akartam én ilyesmiről gondolkodni, de nemigen akadt más gondolkodnivalóm.

A feleségemet valamivel harmincéves korom előtt ismertem meg. Három évvel volt fiatalabb nálam. Egy kis építészirodánál dolgozott Jocuja Szancsóméban, építészdiplomával rendelkezett, gimnáziumban egy osztályba jártak az akkori barátnőmmel. Egyenes szálú haját hosszúra növesztette, a sminkje halvány és finom, az arcvonásai szelídek voltak (aztán kiderült, hogy a természete nem olyan szelíd, mint a kinézete, de ez későbbi történet). Amikor a barátnőmmel randiztunk, véletlenül összetalálkoztunk egy étteremben, bemutattak neki, és én ott azon nyomban beleszerettem.

Megjelenése nem volt különösebben feltűnő. Hibátlan külleméből azonban hiányzott az, ami ellenállhatatlanul magára vonta volna a tekintetet. Hosszú szempillák, vékony orr, viszonylag apró termet, lapockáig érő, szépen vágott haj (a hajára nagyon odafigyelt). Telt ajka jobb sarkában volt egy apró anyajegy, ami izgalmasan követte arckifejezésének változásait. Ez érzéki kifejezést is kölcsönzött neki, de csak akkor, ha „jobban megnéztük”. Igazság szerint az akkori barátnőm sokkal szebb volt. Ennek ellenére egyetlen pillantásra, váratlanul, valósággal mintha villám sújtott volna le rám, rabul ejtett. Vajon miért? Több hétbe telt, míg rájöttem az okra. De egyszer csak beugrott. Mert a halott húgomra emlékeztetett. Mintha csak őt láttam volna.

Pedig külsőre nem hasonlítottak. Ha a kettejük fényképét egymás mellé tettem volna, a legtöbben valószínűleg azt mondják, hogy semmi közös nincs bennük. Először én magam sem vettem észre. Nem azzal juttatta eszembe a húgomat, hogy az arcvonásaik hasonlítottak volna, hanem azzal, hogy az arckifejezésük, különösen a szemük játéka és a benne csillogó fény miatt szinte megdöbbentően egyformák voltak. Mintha varázsütésre, a szemem láttára visszatért volna az eltűnt idő.

A húgom is három évvel volt fiatalabb nálam, és veleszületett szívbillentyű-rendellenessége volt. Kicsi korában többször megoperálták, és bár a műtétek sikerültek, a szövődmények szívósan kitartottak. Az orvosok sem tudták, hogy ezek a szövődmények maguktól gyógyulnak-e majd idővel, vagy később olyan problémát okoznak, amely a húgom életét követeli. A húgom végül meghalt, amikor én tizenöt éves voltam. Épp akkor ment kisgimnáziumba. Rövid élete során a testvérem szüntelenül ezzel a genetikai rendellenességgel küzdött, de így sem veszítette el derűs és bizakodó természetét. Soha, egyetlen szóval sem panaszkodott, nem siránkozott, mindig voltak tervei a jövőre nézvést. Azt nem tervezte, hogy meg fog halni. Jó felfogásúnak született, az iskolai osztályzatai is mindig jók voltak (sokkal jobban sikerült gyerek volt, mint én). Erős akarata volt, amit elhatározott, abból semmilyen körülmények között nem engedett. Ha báty és húg között valamilyen nézeteltérés támadt – erre ritkán akadt példa –, akkor végül mindig én engedtem. Az utolsó időkben nagyon lesoványodott, de a tekintete így is élénk volt, életerő sugárzott egész lényéből.

A feleségemben is pontosan a tekintete fogott meg. A tekintete mélyén kivehető valami. Abban a pillanatban, ahogy először belenéztem abba a szempárba, őrülten verni kezdett a szívem. Szó sem volt arról, hogy a halott húgomat akartam volna újrateremteni a lány megszerzésével. Annyit azért én is el tudtam képzelni, hogy annak csalódás lenne a vége, ha ilyesmire törekednék. Amire vágytam, vagyis amire szükségem volt, az a benne rejlő sugárzó akarat. A megbízható hőforrás, amely az élethez szükséges. Ismerős volt számomra, miközben belőlem épp ez hiányzott.

Ügyesen kiszedtem belőle az elérhetőségeit, és randira hívtam. Ő persze meglepődött, és habozott is. Hisz akárhogy nézzük, én a barátnője kedvese voltam. Én azonban nem adtam fel egykönnyen. Azt mondtam neki, hogy csak találkozni szeretnék és beszélgetni. Hogy elég, ha találkozik és beszélget velem. Semmi többet nem akarok. Egy csendes étteremben vacsoráztunk, és mindenféléről beszélgettünk. Feszengve és nyögvenyelősen indult a társalgásunk, de végül felélénkült. Egy halom dolog volt, amit tudni szerettem volna róla, témában nem szenvedtünk hiányt. Kiderült, hogy az ő születésnapja és a húgomé között csak három nap eltérés van.

– Készíthetnék rólad egy skiccet? – kérdeztem tőle.

– Itt és most? – nézett körül ő. Épp megrendeltük a desszertet.

– Mire hozzák a desszertet, készen lesz – mondtam erre.

– Akkor rendben van – felelte, mint aki hiszi is, meg nem is.

Elővettem a táskámból a kis vázlatfüzetet, amelyet mindig magamnál hordok, és egy 2B-s ceruzával gyorsan skiccet készítettem az arcáról. És ahogy ígértem, elkészültem, mielőtt kihozták a desszertet. A lényeg természetesen a szeme volt. Leginkább azt akartam lerajzolni. Abban a szempárban mély, időtlen világ tárult fel.

Megmutattam neki a skiccet. Úgy látszott, tetszik neki a rajz.

– Nagyon élettel teli – mondta.

– Azért, mert te magad tele vagy élettel – feleltem erre.

Hosszasan, megindultan nézegette a képet. Mintha olyat látna, amit eddig nem ismert önmagából.

– Ha tetszik, neked adom!

– Tényleg az enyém lehet? – kérdezte.

– Persze. Ez csak egy kroki.

– Köszönöm.

Ezután többször randiztunk, és végül egy pár lettünk. Ez nagyon természetesen történt. Az előző kedvesemet azonban kiborította, hogy a barátnője elvett engem tőle. Valószínűleg azt tervezgette, hogy összeházasodhatnánk. Magától értetődő volt, hogy haragszik (akárhogy is, én valószínűleg nem vettem volna feleségül). Emellett persze a leendő feleségem is járt valakivel, és az az ügy sem intéződött el túl simán. Néhány más akadály is volt, ennek ellenére fél év múlva házaspár lettünk. Tartottunk egy kis ünnepi összejövetelt, de csak a barátaink gyűltek össze, és egy Hiroóban lévő lakásban telepedtünk le. A lakás a feleségem nagybátyjának tulajdonában volt, ő viszonylag olcsón adta nekünk bérbe. Én egy kisebb szobában rendeztem be a műtermem, ott folytattam teljes gőzzel a portréfestést. Ami többé nem átmeneti munka volt számomra. Hiszen a kettőnk életéhez stabil jövedelemre volt szükség, meg aztán a portréfestésen kívül nem volt más eszközöm megfelelő bevételhez jutni. A feleségem onnan járt metróval a Jocuja Szancsómei építészeti irodába. Mivel én maradtam otthon, természetesen én vállaltam a mindennapos házimunkát, ami egyáltalán nem esett nehezemre. Eleve nem volt gondom azzal, hogy elvégezzem a ház körüli teendőket, de még kikapcsolódást is jelentett a festés mellett. És ezerszer kellemesebb volt, mint ha arra kényszerítettek volna, hogy mindennap bejárjak egy céghez, és íróasztal mögé üljek.

Házasságunk első néhány éve mindkettőnk számára nyugalmat és megelégedést hozott, azt hiszem. Hamarosan kialakult mindennapjaink kellemes ritmusa, és ebben magától értetődően találtuk meg a helyünket. Hétvégeken és szabadnapokon szünetet tartottam a festésben, és mindenfelé eljártunk kettesben. Volt, hogy múzeumba mentünk, volt, hogy kirándultunk a környéken. Az is előfordult, hogy céltalanul barangoltunk a városban. Fontos szokásunkká vált időt szakítani a bensőséges beszélgetésekre, tudtuk, hogy melyikünkkel mi újság. Takargatás nélkül, őszintén mondtunk el egymásnak szinte mindent, ami történt velünk. Aztán meghallgattuk egymás véleményét és benyomásait.

Egyvalamit azonban szándékosan nem árultam el a feleségemnek. Mégpedig azt, hogy a tekintete tisztán felidézi bennem tizenkét évesen meghalt húgom tekintetét, és ez a legfontosabb oka annak, hogy rabul ejtette a szívemet. Azt, hogy ha nincs ez a tekintet, én valószínűleg nem próbálom olyan hevesen meghódítani. Úgy éreztem, jobb, ha ezt nem mondom meg neki, és soha nem is hoztam szóba. Ez volt az egyetlen titkom a feleségem előtt. Hogy ő miket titkolt előlem – mert valószínűleg voltak titkai –, azt nem tudom.

A feleségem neve Juzu volt. Úgy, mint az ételízesítéshez használt japán citrom, a juzu. Ölelkezés közben, az ágyban viccből néha egy másik citrusnak, szudacsinak neveztem. Halkan a fülébe súgva. Ő minden alkalommal nevetett, de egy kicsit meg is haragudott.

– Nem szudacsi, hanem juzu! Hasonlít, de mégis más – tiltakozott.

Vajon mikortól vettek a dolgok rossz irányt? Ezen töprengtem, miközben az autó kormányát szorítottam, és egyik út menti étteremből a másikba, egyik olcsó szállodából a másikba vándoroltam a vándorlás kedvéért. Mégsem sikerült megtalálnom a fordulópontot. Én végig abban a hitben éltem, hogy jól megvagyunk. Mint a világon minden házaspárnak, persze nekünk is volt néhány jól körülírható problémánk, és ezekről időnként vitatkoztunk is. Azt hiszem, a legfontosabb eldöntendő kérdés számunkra konkrétan az volt, hogy legyen-e gyerekünk, vagy ne legyen. Az az időszak azonban, amikor végleges döntést kellett volna hoznunk, még biztonságos távolban volt. Ettől a problémától (vagy nevezzük úgy, hogy egy időre elnapolható napirendi ponttól) eltekintve azonban alapvetően egészséges házasságban éltünk, lelkileg és testileg is jól elfogadtuk egymást. Én legalábbis így hittem, egészen a végéig.

Vajon mitől lehettem ennyire optimista? Vagyis inkább hogy lehettem ennyire ostoba? Bizonyos, hogy van a látóteremben valamiféle veleszületett vakfolt. Mert mindig, de mindig szem elől tévesztek valami fontosat. És mindig ez a valami a legfontosabb.

Reggelente, miután elbúcsúztam munkába induló feleségemtől, dél elmúltáig elmélyülten festettem, ebéd után sétáltam a környéken, egy füst alatt bevásároltam, alkonyatkor pedig előkészültem a vacsorához. Heti két-három alkalommal úszni mentem a közeli sportklub uszodájába. Amikor a feleségem hazaért, elkészítettem és tálaltam a vacsorát. Utána együtt söröztünk vagy boroztunk. Ha üzenetet kaptam, hogy „ma túlórázok, gyorsan bekapok valamit a cég közelében”, akkor egyedül ültem asztalhoz, és minden fakszni nélkül megvacsoráztam. Házasságunk hat éve alatt jórészt ilyen napok ismétlődtek. Emiatt azonban nem voltam különösebben elégedetlen.

Az építészeti irodánál nagyon sok volt a munka, a feleségem sokat túlórázott. Én egyre többször ettem egyedül. Előfordult, hogy majdnem éjfél volt, amikor hazaért.

– Mostanában több a munkánk – magyarázta a feleségem. – Az egyik kolléga váratlanul felmondott, nekem kell helytállnom – mondta. Ám az iroda nem és nem akar új embert fölvenni. Késő éjjel hazaérő feleségem mindig fáradt volt, lezuhanyozott, és már aludt is. Aminek következtében sokkal kevesebbet szexeltünk. Néha az is előfordult, hogy nem végzett a munkával, és szabadnapon is bement dolgozni. Én természetesen az összes ilyen magyarázatot pontosan úgy hittem el, ahogy ő mondta. Hiszen egyetlen okom sem volt, amiért kételkednem kellett volna.

Lehetséges, hogy nem is túlórázott? És amíg én egymagamban ettem otthon, addig ő valami hotelszoba ágyában meghitt pillanatokat töltött az új szerelmével, kettesben?

A feleségem társaságkedvelő természet volt. Ránézésre csendesnek tűnt, de az esze gyorsan vágott, szellemesen replikázott, és igényelte a társasági összejöveteleket. De ezeket én nem tudtam biztosítani neki. Így aztán Juzu gyakran vacsorázott itt-ott bizalmas barátnőivel (sok barátja volt), munka után eljárt meginni valamit a kollégáival (jobban bírta az alkoholt, mint én). Nem panaszkodtam amiatt, hogy külön utakon jár, és egyedül szórakozik. Talán még ajánlottam is neki, hogy tegyen így.

Ha jobban belegondolok, a húgommal is hasonló volt a kapcsolatom. Mindig is nehezemre esett eljárkálnom, és amint hazaértem az iskolából, mindig behúzódtam a szobámba, olvastam vagy festettem. Ezzel szemben a húgom társasági, nyüzsgő természet volt. A mindennapi életünkben a kettőnk érdeklődési köre és elfoglaltságai nem igazán estek egybe, ha visszagondolok. Mégis jól megértettük egymást, és tiszteletben tartottuk a másik tulajdonságait. Talán szokatlan egy hasonló korú bátynál és húgnál, de gyakran beszélgettünk mindenféléről. Télen-nyáron az emeleten beszélgettünk, ahol a ruhaszárító állvány volt, sose untunk bele. Legjobban mulatságos történetekről szerettünk beszélgetni. Humoros sztorikat meséltünk, és mindketten gurultunk a nevetéstől.

Nem mondhatni, hogy ezért, de ami a feleségemmel való kapcsolatomat illeti, tökéletesen nyugodt voltam. A szótlan, kisegítő partner szerepét a házasságunkban természetesnek vettem. De Juzu talán nem így volt ezzel. Lehet, hogy volt valami a házasságunkban, ami elégedetlenséggel töltötte el. Hisz ő meg a húgom mégiscsak egészen más természetűek, más egyéniségűek voltak. Meg aztán mondani sem kell, hogy én sem voltam már tizenéves kölyök.

Mire beköszöntött a május, én bizony belefáradtam a nap nap után ismétlődő vezetésbe. Arra is ráuntam, hogy vég nélkül ugyanazon járassam az agyam, miközben a kormányt markolom. A kérdések mind monoton refrénként ismétlődtek, válaszok pedig, eltelhetett akármennyi idő, nem adódtak. Attól, hogy egyfolytában a vezetőülésben ültem, a derekam is megfájdult. A Peugeot 205-öt eredetileg a széles utazóközönség számára tervezték. Az ülései se túl kényelmesek, aztán az is kiderült, hogy elfáradt a felfüggesztés. De én is, mert amiatt, hogy hosszú ideje bámultam az útról visszaverődő fényt, a szemem mélyén krónikus fájdalom alakult ki. Ha jobban belegondolok, több mint másfél hónapja szinte pihenés nélkül, nyughatatlanul helyet változtatok, valósággal mintha űzne valami.

Mijagi és Ivate tartományok határának közelében, a hegyekben találtam egy kis régimódi gyógyfürdőt, és úgy döntöttem, itt egy időre felhagyok a vándorlással. Névtelen fürdő volt egy hatalmas szurdok mélyén, szálló, ahova a környékbeliek költöztek be hosszabb kúrákra. Az áraik is alacsonyak voltak, a közös konyhában valami egyszerűt főzhettem is magamnak. Itt addig áztattam magam a vízben, ameddig jólesett, addig aludtam, ameddig akartam. Kipihentem a vezetés fáradalmait, elhevertem a tatamin, és könyvet olvastam. Ha ráuntam a sok betűre, előszedtem a táskámból a vázlatfüzetem, és rajzoltam. Elég hosszú kihagyás után ismét megjött a kedvem a rajzoláshoz. Először a kert virágait és fáit rajzoltam, aztán a szálló kertjében tartott nyulakat. Egyszerű ceruzarajzok voltak, de mindenki, aki látta, le volt nyűgözve. Aztán kérésre skiccet készítettem a körülöttem megfordulók arcáról. A szálló vendégeiről meg dolgozóiról. Azokról, akik egyszerűen csak az utamba kerültek. Emberekről, akikkel valószínűleg soha többé nem találkozom. Ha kérte, a modellnek ajándékoztam az elkészült képet.

Lassan ideje visszamennem Tokióba, gondoltam. Ha a végtelenségig így élek, valószínűleg sehova sem jutok. Meg aztán újra festeni akartam. Nem megrendelésre készülő portrékat, nem is egyszerű skicceket, hanem hosszú idő óta először a saját magam kedvére, elmélyülten akartam festeni. Fogalmam sem volt, hogy sikerülni fog-e. De az első lépést meg kell tennem, gondoltam.

Arra készültem, hogy északról dél felé átvágok Tóhoku régión a Peugeot-val, és visszatérek Tokióba, csakhogy a 6-os út mentén, Ivaki város előtt az autó megadta magát. Megrepedt az üzemanyagcső, egyáltalán nem indult be a motor. Nos, eddig szinte egyáltalán nem volt szervizelve. Egy szavam se lehetett. Az egyetlen szerencsém az volt, hogy ahol a kocsi lerobbant, volt a közelben egy autójavító műhely, és ott egy segítőkész szerelő. Régi típusú Peugeot-ba itt nagyon nehéz volt alkatrészt kapni, mert a rendelés is sok időbe telik. Ha meg is lehet javítani, rögtön elromlik majd benne valami más, figyelmeztetett a szerelő. Az ékszíj is gyanús volt, a fék kopott, a kormánymű alig bírta. A futómű meg kopogott.