Rufusnak és Xavier-nek – K. N.

Adriannek, Aleksnak, Thorley-nak, Josie-nak,
Annikának és Ryannek – M. L.

„Figyeld a körülötted lévő világot csillogó szemmel, mert a legnagyobb titkok mindig a legvalószínűtlenebb helyeken vannak elrejtve. Azok, akik nem hisznek a csodában, soha nem is találnak rá.”

Roald Dahl

Prológus

A kőholló repülésről álmodott. Arról, hogy lágyan siklik a meleg légáramlaton, kerülgeti a kisebb madarakat, és zsákmányra éhesen lecsap a rengetegben. Ám a kellemes ábrándozást hirtelen egy hang zavarta meg.

– Segíts nekik! – mondta. – Segíts, hogy utat találjanak! – Az Elveszett hangja volt az. Az Elveszettet soha senki sem látta, de a holló már hallotta a hangját. Valahonnan a nagy ház felől jött.

Segíteni, kinek? És hogyan? – felelte a holló gondolatban. – Mit tehetnék? Hiszen itt ragadtam a tetőn. Csak álmodhatok a repülésről.

Ám ekkor egyszer csak megérezte. A szabadságot, a mozgás dicső szabadságát. Apró feje teteje bizseregni kezdett, majd az érzés szétáradt faragott testében, akár a víz. Nem volt többé fehér kő: tollai lettek, izmai, dobogó szíve és éles szeme. A holló boldogan megrázta magát, majd szárnyra kapott – végre nem csak az álmaiban repülhetett. Magasan felívelt a nagy ház fölé, vidáman körözött, ügyet sem vetve a még mindig a tetőn szobrozó faragott vízköpők és sárkányok irigy kiáltozására.

– Kérlek, keresd meg őket, és vezesd ide – szólalt meg ismét az Elveszett.

– Kiket? – A holló kémlelni kezdte az alatta húzódó tájat.

Az Elveszett ekkor egy képet vetített eléje: emberek ülnek egy piros autóban, egy lány, egy fiú, egy nő és egy férfi.

– A családot – suttogta.

A holló útnak indult.

1.

EZEK CSAK TRÜKKÖK

Hedy egyre lehangoltabban bámulta a hóval borított tájat a kocsi ablakán át. Minden egyes mérfölddel közelebb kerül élete valószínűleg legunalmasabb két hetéhez.

Annyira igazságtalan dolog volt a szüleitől, hogy – mivel archeológusok voltak – úgy döntöttek, nélkülük indulnak el egy spanyolországi ásatásra. Azt még megértette, hogy Spencert itt hagyják, hiszen az öccse mindössze nyolcéves, ő viszont már tizenegy. Ráadásul valódi felderítő, aki egy csomó spanyol kifejezést tanult meg egy applikáció segítségével.

– Ugye, korábban hazajöttök, ha valami vészhelyzet adódna? – kérdezte.

– Miféle vészhelyzet? – Az apja éppen zenét próbált választani a lejátszóban, miközben az anyja vezetett.

– Mondjuk, Spencer levágja az ujját?

– De hát John nagypapa bűvész! – pillantott fel a bűvésztrükkökkel teli könyvéből az öccse. – Biztos meg tudja gyógyítani egy varázsigével!

– Annyira naiv vagy! – csóválta a fejét a nővére.

– Mi az, hogy „naiv”?

– Hogy mindent elhiszel. A nagypapa már amúgy sem dolgozik bűvészként, szóval ne várj semmi érdekeset. – Hedy előrehajolt, és a két első ülés közé dugta a fejét. – Szóval hazajöttök, ha Spencer esetleg levágja az ujját? Tekintve, hogy varázslatról szó sincs?

– Attól függ, melyik ujját – vágta rá az apjuk, mire az anyjuk halkan felnevetett.

– Persze, hogy hazajövünk! – Ezzel hátranyúlt, és megpaskolta a lánya arcát. – De azért ne csibészkedj, jó? Ez az út nagyon fontos apádnak és nekem, és sok új munkát eredményezhet. De megígérem, hogy utána te, én, Spence és apu elutazunk valahová együtt.

Valahová. Míg mellette sebesen suhantak el a mezők, fák és dombok, Hedy a fülébe dugta a fülhallgatóját, és beburkolózott az anyja csíkos sáljába. Elképzelte, hogy Egyiptomban van, és tátott szájjal bámulja a Nagy Piramisokat és a szfinxet. Ám a szeme sarkából észrevette, hogy az apja rápillant, vajon figyel-e. Amikor végül hátra is fordult, a kislány megállította a zenelejátszást, hátha az apjának valami érdekes mondandója van.

– Ki fogtok jönni vele, igaz? – kérdezte a férfi lágyan.

– Persze – felelte helyettük az anyjuk. – Talán egy kicsit szórakozott… vagyis vicces dolgai vannak, de egész biztosan nem hagyná, hogy bajuk essen.

– Ugye most van az évfordulója édesanyád…? – Az apa elhallgatott, és részvéttel pillantott a feleségére.

– Nem fog ártani neki egy kis társaság – válaszolta az anya mély sóhajjal. – Úgyis olyan kevés időt tölt velünk.

A kis, piros autó nem sokkal később végre elérte Marberry’s Restet. Álmos, rendetlen kisváros volt, itt-ott apró boltocskákkal. Bár úgy tűnt, mintha soha semmi nem változott volna itt, Hedy családja minden egyes alkalommal eltévedt a város közepén lévő, ötágú elágazásnál.

– Miért nem emlékszem az utca nevére soha? – mormolta az asszony.

– Várj egy percet! – A férje a térképet fürkészte a telefonján.

Spencer, aki időközben ráunt a zsebében rejtőző cukorkakészletre, most egy sajtos szendvics maradékát kezdte majszolni, annak ellenére, hogy az már jó ideje a kocsiban lehetett.

Hedy egy nagy, fehér madarat pillantott meg, amely heves szárnycsapásokkal feléjük tartott.

– Ez egy fehér… holló? – lehelte csodálkozva.

A madár egyre közelebb és közelebb ért, ők lenyűgözve figyelték… és egyszer csak lágyan leereszkedett a kocsi motorháztetejére.

Óriási jószág volt, jóval nagyobb, mint amilyeneket Hedy a londoni Towernél látott. Lassan ide-oda billentette a fejét, mintha fel akarná mérni őket, aztán károgott egyet, majd lustán meglebbentette szárnyait, és elrepült az egyik szűk utcácska felé. Mindannyian döbbenten bámulták; az édesanya mozdulni sem bírt az ámulattól. A holló visszatért, ismét leszállt a motorháztetőre, majd közelebb lépett az üveghez, és szigorú pillantást vetett az asszonyra. Aztán újra szárnyra kapott, és az előbbi utcácska felé repült.

Hedy szomorúságát mintha elfújták volna: különös, borzongató érzés fogta el.

– Mintha azt akarná, hogy kövessük – szólalt meg.

– Fogalmam sincs – nyögte ki az anyja –, de azt hiszem, tényleg az a jó irány. – Ezzel újra beindította a motort, és a család követte a hollót John nagypapa háza felé.

Habár nagyon rég járt itt, a ház pontosan olyan volt, mint Hedy emlékeiben: három emelet, halvány kőfalak, amelyek fölött sötét tető tört meredeken az ég felé. Az oromzaton faragott kőfigurák ültek, mellettük egy kis toronnyal, amelyben anyu szavaival élve a „toronyszoba” rejtőzött. A kilátás miatt építették, de Hedy számára sokkal inkább egy magasleshez hasonlított, ahonnan figyelni lehet az ellenség közeledtét. A fekete bejárati ajtó az árnyékos verandatető alatt bújt meg, a ház mögött fekvő, kovácsoltvas kerítéssel határolt kertet pedig most levelek és hó borította. Nyoma sem volt az ő otthonukat vagy Hedy barátainak otthonát jellemző kedves összevisszaságnak, de barátságtalannak sem nevezte volna. John nagypapa háza úgy festett, mintha mély lélegzetet akart volna venni, mielőtt beszélni kezd.

A fehér holló, amely idáig vezette őket – mert hogy vezette, abban a kislány egészen biztos volt – most felrebbent a tetőre, és kecsesen helyet foglalt a kőből faragott, jóval bolondosabb figurák, a sárkányok és griffmadarak mellett.

Hedy oldalba bökte Spencert, és a házra mutatott. Az egyik első emeleti ablakból John nagypapa nézett rájuk, fehér haja kócosan meredezett a fején. Az arca halvány mosolyra húzódott, majd ellépett az ablaktól, és kikerült a látóterükből, ám a következő pillanatban – tényleg egy szempillantás múlva, szinte felfoghatatlanul gyorsan – már meg is jelent a bejárati ajtóban. Spencernek leesett az álla, Hedy pedig döbbenten pislogott.

John nagypapa végigsimított az inge gombjain, majd sebesen megpördült a tengelye körül. Legnagyobb ámulatukra az ingén rikítóan színes nyakkendő virított.

– Hölgyeim és uraim – szólalt meg mély, meleg hangján –, legyetek üdvözölve!

A gyerekek kiszálltak az autóból, és odasiettek hozzá, hogy megöleljék. Az idős férfiból borsmenta és pipafüst illata áradt, mint mindig. Hedy örömmel állapította meg, hogy immár a nagyapja ingének harmadik gombjáig ér, úgy megnőtt.

– Nagyapa! – tört ki Spencerből hirtelen. – Ha véletlenül levágom az ujjamat, vissza tudod forrasztani egy varázslattal?

A nagyapa megfogta a kisfiú kezét, és az arcához emelte.

– Úgy tűnik, minden ujjad a helyén van. Miért kérded?

– Mert Hedy nem hisz a varázslatban – felelte a gyerek.

– Nos – pillantott a kislányra az idős férfi –, egyesek szerint ez nagyon is észszerű gondolat.

Hedy elcsodálkozott a válaszon, hiszen a nagyapja egykor híres bűvész volt. John nagypapa egy darabig még az arcát fürkészte, mintha mondani akarna valamit, de nem tudja, hogyan.

– Nagyon hasonlít anyára, nem? – lépett közelebb a kicsik édesanyja. Egy kínos pillanatig egyikük sem volt biztos benne, hogy meg kellene csókolniuk egymást, vagy az ölelés is elegendő. John nagypapa megköszörülte a torkát.

– Jobban, mint valaha.

Hedy és Spencer nagymamájáról, Rose-ról beszéltek, akit a gyerekek nem ismertek. Akkor tűnt el, amikor az anyjuk még kisgyermek volt. A gondolat, hogy hasonlít rá, elégedettséggel töltötte el Hedyt, míg észre nem vette, hogy a nagyapja szemében könny csillan. Biztos nagyon hiányzik neki, gondolta. De mielőtt rájött volna, mit mondhatna, az apja már meg is jelent az utolsó csomagokkal, és a nagyapához lépett, hogy kezet rázzon vele. A pillanat, amikor Hedy kérdezhetett volna, elillant.

A fogadószoba mit sem változott a gyerekek három évvel ezelőtti látogatása óta. Az egyik falon szoborfejek és faragott díszek sorakoztak, a szemközti előtt pedig egy asztal állt, amely fölött két aranykeretes kép függött. Hedy az asztal sarkára tette a régi-új telefonját – a készülék valójában az apjáé volt, ő csak addig kapta kölcsön, míg a szülei elutaznak.

Mindkét festményről embertestű, állatfejű alakok néztek le rájuk: az egyiknek borz-, a másiknak szarkafeje volt. Ősréginek tűnő ruhákat viseltek, és rengeteg furcsa tárgyat lehetett látni rajtuk és körülöttük: ékszereket, kesztyűket, gyümölcsöket és egy kis kést. Különös módon ugyanakkor modern dolgok is voltak a képeken, egy Rubik-kocka, egy kulcscsomó és egy CD a The Smiths zenekartól.

– Nézd, a csapatom! – Spencer egy sapkára mutatott, amelyen kedvenc futballcsapata, a West Ham logója díszelgett, majd lőtt róla egy polaroidképet. Az égvilágon mindent lefotózott, amióta megkapta a szülinapjára a kis fényképezőgépet.

– Remélem, a gyerekek nem bánják, ha osztozniuk kell a szobán – fordult lányához a nagyapa. – Sajnos csak egy hálószobát volt időm kitakarítani.

A kicsik felkapták a fejüket. Hedy máris érezte, hogy ez a vakáció nem unalmas lesz, hanem sokkal rosszabb: bosszantó.

– De nekem otthon saját szobám van! – jegyezte meg reménykedve.

– Most mi bajod a közös szobával? – háborgott Spencer.

– Az, hogy büdös vagy, mint a majom feneke! – forgatta a szemét a nővére.

– Szóval te azt szoktad szagolgatni? – nyelvelt a kisfiú.

– Hahó! – emelte fel az ujját figyelmeztetően az édesanyjuk. – Elég volt! Osztoztok a szobán, és ha most nem vagytok hajlandóak, akkor otthon is egy szobában lesztek. Most pedig vigyük fel a csomagjaitokat.

Hedy mély sóhajjal a telefonjáért nyúlt – majd elkomorult az arca. A telefon most az asztal hátsó részén volt, a szarkás festménynek támasztva, a felső mikrofonja szinte hozzátapadt a képhez. Vajon Spencer mozdította el?

– Gyerünk, Hedy! – szólt rá az apja a lépcsőről. – És ne feledd a párnádat!

A kislány gyorsan ellenőrizte, nem lett-e festékes a telefon, de miután semmit sem talált, összeszedte a holmiját, és vonakodva elindult a többiek után.

– Miért más színű minden ajtó? – érdeklődött Spencer, miközben a nagyapja a szobájukhoz vezette őket.

– A ház régen fogadó volt – felelte az öreg. – Gondolom, a vendégek így könnyebben megtalálták a szobájukat.

Az ő lakrészük halvány mályvaszínben pompázott. A két ágy frissen volt húzva, és bár minden nagyon ósdinak tűnt, üde levendulaillat terjengett a levegőben.

Az egyik falat a kontinensekről készült térképek borították, valamint a világ leghíresebb építményeit ábrázoló porcelánplakettek: ott voltak a gízai piramisok és a kínai nagy fal is. Az ágyak mellett hatalmas szekrények álltak, amelyekbe maguk a gyerekek is belefértek volna. Spencer az ablak melletti ágyra huppant.

– Ez az enyém!

– Lemegyek a konyhába nagypapával, főzünk egy teát – mondta az édesanyjuk. – Ha egy kicsit berendezkedtetek, gyertek utánunk, jó?

– De lefelé menet ne nyúljatok semmihez – tette hozzá a nagyapa. – A legtöbb tárgy nem véletlenül van elzárva. Megértettétek?

Bár az ideúton a szüleik már ezerszer figyelmeztették őket ugyanerre, volt valami a nagyapjuk hangjában, amitől a kicsik borzongva bólintottak.

– Igen, nagyapa.

Spencer azt a módját választotta a kipakolásnak, hogy beállt a szekrényébe, majd a magasba emelte a bőröndjét, és mindent kirázott belőle. Ez nem volt túl eredményes, így amikor még egyszer, utoljára megrázta a táskát, egy üveggolyókkal teli zokni koppant a feje búbján.

– A nagyapának van itt vagy hat szobája, nem? – kérdezte a nővére, miközben a fejét csóválva figyelte őt. – Akkor miért nem lehet sajátom?

– Mert nagyon sok mindent összegyűjtött az évek során – felelte az apja, miközben egy üvegbe zárt hadihajómakettet tanulmányozott. – A többi szoba valószínűleg tele van a cuccaival.

– A varázslataihoz gyűjtötte őket? – Spencer szeme felcsillant.

– Azok csak trükkök, Spencer – hűtötte le Hedy –, nem igazi varázslatok.

– És már amúgy sem bűvészkedik, kicsim – tette hozzá az apja.

– Mióta nagymama eltűnt – egészítette ki a nővére.

– Ezt meg honnan tudod? – meredt rá az édesapjuk.

– Egyszer hallottam, amikor anyával beszéltetek róla. – Olyan ritkán emlegették a nagyanyját, hogy Hedy minden alkalmat megragadott, hogy megtudjon róla valamit, akkor is, ha nem az ő fülének szánták a beszélgetést.

– De mi köze a varázslatnak a nagyihoz? – faggatózott Spencer. Az apjuk felsóhajtott.

– Nem tudom, Spence – felelte, de a lánya egész biztos volt benne, hogy többet tud, mint amennyit elmond. – De most gyertek. Hetekig kérdezgethetitek még nagyapát, lefogadom, hogy rengeteg érdekes története van.

A konyha, a ház többi részével ellentétben, rendezett benyomást keltett, mintha valaki más gondos keze nyomát viselte volna. Makulátlanul tiszta volt és illatos, ablakai a jeges hátsó kertre néztek, egy ajtó pedig a mosókonyhába vezetett. John nagyapa a tölgyfa asztalnál ült egy bögre teával a kezében, és pár fémgolyót görgetett az ujjai között. Fel-le, előre-hátra – úgy tűnt, mintha a golyók maguktól táncolnának. Spencer a nagyapjához sietett, és áhítattal bámulta őket. A kis gömbök szikráztak a fényben, játékosan kergették egymást a nagyapa csuklója és kézfeje körül, majd hirtelen semmivé váltak. A szülők megtapsolták a mutatványt, John nagyapa pedig a teásbögre fölött Spencerre mosolygott.

– Azt mondtad, már nem varázsol! – fordult a kisfiú a nővére felé győzedelmesen.

– Ez nem varázslat volt – felelte Hedy. – Csak tudnod kell, mit csinálj a kezeddel, és kész. Ugye, nagyapa?

– Valóban – bólintott az öreg. – Ebben a házban nincs varázslat. Szigorúan csak trükkök. – Úgy festett, mintha emlékeztetnie kellene magát egy szabályra, amelyet épp most szegett meg.

Ezután a citromtorta fölött az anya tájékoztatta a nagyapát mindenről, amit tudnia kell Spencer asztmájával kapcsolatban, figyelmeztette a gyerekeket, hogy öltözzenek rétegesen, és százegyedszer is meghagyta nekik, hogy ne nyúljanak a nagyapjuk holmijához.

Végül eljött az ideje, hogy a szülők elinduljanak. Hedy szíve hirtelen megint összeszorult a szomorúságtól. Sokáig ölelték egymást a verandán, és amikor meghallotta az anyja és Spencer szipogását, az ő szemébe is könnyek szöktek. Még az apjuk szeme is piros lett egy kicsit.

– Vigyázz az öcsédre – suttogta a lánya hajába –, és karácsonyeste találkozunk.

– Vigyázok – a kislány látta, hogy az anyjuk is súg valamit Spencernek, amitől az öccse arca felderül. Bólintott, és mosolyt erőltetett az ajkára.

A kis, piros kocsi köhögve beindult, a szülők pedig addig integettek az ablakon kinyújtott karral, míg el nem tűntek a kanyar mögött.

– Mit mondott neked anyu? – kérdezte Hedy Spencertől.

– Hogy vigyázzak rád. – A kisfiú a fejébe húzta a bundás pilótasapkát, amit az apjától kapott indulás előtt, majd a nagyapja kezéért nyúlt. – És hogy mindketten vigyázzunk nagyapára.

2.

EGY POROS KÉPKERET

Hedy és Spencer segített a nagyapjuknak elpakolni a bögréket és a tányérokat, részben, mert nem igazán tudták, mi mást kezdhetnének magukkal. Miközben a villákat törölgette, Hedy közelebb hajolt a hűtőhöz, amelynek az ajtaját mindenütt hűtőmágnesek borították. A párizsi Eiffel-torony, a New York-i Szabadság-szobor és rengeteg más, híres épület miniatűrje között ott voltak azok a színes, műanyag betűk is, amelyekkel Spencer meg ő sokat játszottak kisebb korukban.

A betűk most ezt a feliratot adták ki: ISTEN HOZOTT AZ OTTHONUNKBAN! Spencer szokás szerint a nővére mellé lépett, hogy ő se maradjon ki a látványosságból, majd megfogott pár betűt, és kirakta belőlük, hogy KÖSZI.

– Nagyapa, mi lesz vacsorára? – kérdezte.

– Spence! – horkant fel Hedy. – Hiszen még csak most uzsonnáztunk, te kis haspók!

– Nem azért mondom, mert most éhes vagyok!

John nagyapa odalépett hozzájuk, és szélesre tárta a hűtő ajtaját.

– Meg kell néznem, mit készített Mrs. Vilums.

– Ki az a Mrs. Vilums? – érdeklődött Spencer.

– A házvezetőnőm, aki főz is rám. – Ezzel az öreg három tálat vett ki a hűtőből, PÉNTEK, SZOMBAT és HÉTFŐ-feliratokkal. – Melyikhez lenne kedvetek? – kérdezte. – Válasszatok egyet-egyet.

– Mi van bennük? – tudakolta a kisfiú.

– Nem igazán emlékszem – válaszolta a nagyapja bizonytalanul.

– Ma szombat van, úgyhogy én a hétfőit választom – döntötte el Spencer. – Így olyan lesz, mintha időutazáson lennék.

Hedy a szombati ételt választotta, ami első pillantásra lasagnénak tűnt.

– Nagyszerű választás! – örvendezett a nagyapjuk. – Akkor az enyém lesz a pénteki. Azt hiszem, húsos pite. – Ezzel a konyhapultra tette a tálakat, hogy kiolvadjanak. Most megint nagyon elveszettnek tűnt. – Nos, akkor mit csináljunk?

– Van wifi a házban, nagyapa? – kérdezte Hedy.

– Hogy mi? – bámult rá az öreg zavartan.

Természetesen nem volt internet. Se videójátékok. Se más gyerekek. Se térerő. Egy darabig mászkáltak a kertben, találtak pár érdekes szobrot, de hamarosan vissza kellett térniük a házba, mert esni kezdett a havas eső. Nagyapa megpróbált megtanítani nekik egy kártyajátékot, de egyiküknek sem sikerült megértenie a szabályokat.

Spencer a tenyerére támaszkodott, de a feje egyre lejjebb és lejjebb biccent, mígnem már szinte az asztalt súrolta. Hosszú, fakó napok sora terült el Hedy előtt, és aggódni kezdett, hogy nem hozott magával elég könyvet.

Így hát, amikor megszólalt a csengő, a gyerekek egyszerre ugrottak fel. Hátha most végre történik valami érdekes.

– Mi az? – kérdezte a nagyapjuk szórakozottan.

– A csengő! – vágták rá egyszerre, mire az öreg talpra kecmergett. Kicsit kábának tűnt. Lassan az ajtóhoz ballagott, miközben a rossz füléről dünnyögött az orra alatt. Kilesett a kukucskálón, és morcosan felhorkant.

– Na, te vén pletykafészek!

– Ki az, nagyapa? – faggatózott Spencer.

John nagyapa csak intett egyet válaszul, és elfordította a bejárati ajtó négy zárját, hogy kinyissa. A verandán hosszú, fehér szakállú ember állt, arcán széles mosollyal. Magasabb volt, mint John nagyapa, és a pocakja is jóval tekintélyesebb, de a szeme és az orra nagyon hasonlónak tűnt. A nagyapjuk bátyja volt az, Peter nagybácsi. A családban csak Peter bácsinak nevezték, mert egyszer megjegyezte, hogy a „nagy” szótól rendkívül öregnek érzi magát.

– Mit keresel te itt? – üdvözölte a nagyapjuk barátságtalanul.

– Családi látogatásra jöttem, te zsémbes vénség! – dörögte Peter bácsi.

– Elkerülted anyát és apát! – cincogott közbe Spencer. – Nemrég mentek el.

– Tényleg? Jaj, de sajnálom! De hát összefutottam egy öreg barátommal, aki pont olyan sokat fecseg, mint én. Most viszont itt vagyok! – Ezzel szélesre tárta karját, és csontropogtató ölelésbe vonta a két gyereket.

– Gondolom, teát is kérsz, igaz? – sóhajtott fel a nagyapjuk.

– Igen, ha nem gond, öregfiú.

Miközben követték nagyapát a konyhába, Peter bácsi a kicsikhez hajolt:

– Őszintén meglep, hogy a nagyapátok megengedte, hogy itt maradjatok, hiszen utálja, ha a holmijához nyúlnak. Remélem, nem féltek ebben az ósdi szellemlakban!

Hedy most először érzett némi lojalitást a nagyapja iránt.

– Nem, minden rendben – felelte.

– Azért én félek egy kicsit – vallotta be Spencer.

Peter bácsi megértően bólintott, majd újra hangosabban szólalt meg:

– Ha bármikor át akartok jönni hozzám, csak szóljatok! Félórányira van a házam, bár amilyen ritkán találkozunk Johnnal, akár az Antarktiszon is élhetnék. Az unokatestvéreitek pedig mellettem laknak. Nem is láttátok őket kiskorotok óta… nevetséges, én mondom, nevetséges. Pedig nagyjából egykorúak vagytok.

Hedynek eszébe jutott, hogy az anyjuk már említette az unokatestvéreiket: egy lányt és egy fiút.

– Én varázstrükköket akarok tanulni nagyapától, amíg itt vagyunk! – kottyant közbe Spencer.

– Ó, annak idején én is varázsló voltam, egy csomó trükköt taníthatnék neked! – felelte Peter bácsi. – Sokkal híresebb voltam nálad, nem, John?

John nagyapa az asztalra tette a teáskannát, amelynek csőréből forró gőz szállt az ég felé.

– Talán, miután visszavonultam. – Egy pillanatra elgondolkodott. – Nem. Még akkor sem.

Peter bácsi felhorkant, és megsimogatta a szakállát.

– Ideje, hogy újra találkozzatok az unokatestvéreitekkel. A nevük Angelica és Max. Mondtam nekik, hogy itt vagytok, és alig várják, hogy lássanak benneteket.

Hedy és Spencer reménykedve néztek egymásra.

– Kérlek, nagyapa, ugye átjöhetnek? – esdekelt Hedy.

– Mi? Még több gyerek? – tiltakozott a nagyapjuk.

– Tessék?

– Ez a te hibád! – fordult a bátyja felé az öreg. – Szép nyugodtan megvoltunk idáig!

– Bah! – dohogott Peter bácsi. – Abban meg mi a móka?

Peter bácsi nagyjából egy órát maradt, és könnyedén beszélgetett és viccelődött a gyerekekkel. Lágy, dallamos hangja volt, ami jó szolgálatot tett neki a színpadon: többek között ennek segítségével utánozott tökéletesen más bűvészeket, például John nagyapát is. Hedy és Spencer nagyon csalódott volt, amikor végül az ajtóhoz kísérték.

– Holnap vagy holnapután áthozom az unokatestvéreiteket – ígérte Peter bácsi, és a folyosó asztalán fekvő kalapja után nyúlt. Hedynek úgy rémlett, hogy karimával lefelé tette oda, most viszont fordítva hevert az asztalon, mint egy tál, ami arra vár, hogy megtöltsék. Láthatóan senki másnak nem tűnt fel a dolog. Talán rosszul emlékezett? Van valami fura ebben az asztalban, állapította meg. De mielőtt rákérdezhetett volna, Peter bácsi ismét megölelte őket, aztán a kocsijába pattant, és lerobogott a domboldalon.

John nagyapa különösen csendes volt a vacsora alatt. A hangulata rátelepedett a hármasukra, mint a köd, és a gyerekeknek sem hozta meg a kedvét a csevegéshez. Ennyire zavarja őt, hogy itt vannak? Szinte némán mosogatták és törölgették el az edényeket, és Hedy megkönnyebbült, amikor a nagyapja felvetette, hogy ideje nyugovóra térni.

– Kíváncsi vagyok, mennyi időbe telne megtanulnom Peter bácsi trükkjeit – töprengett Spencer, miközben a folyosón át a szobájuk felé igyekeztek.

– Lefogadom, hogy több évbe.

– Vajon nagyapa hány évesen kezdett varázslást tanulni?

– Miért nem őt kérdezed? – Hedy csodálkozva látta, hogy az öccse egyre közelebb húzódik hozzá. – Mit művelsz?

– Ez a ház sokkal nagyobb, mint a miénk – felelte a kisfiú. – Bár több lámpa lenne itt!

– Ne légy gyáva nyuszi!

Elhaladtak a szobájukkal szomszédos halványzöld ajtó mellett, amely most különös módon résnyire nyitva volt.

– Nézzünk be! – Hedy halkan megtaszította az ajtót, amely nyikorogva szélesebbre nyílt.

– Hedy!

– Nyugi már, Spence, nem hallja.

– Nagyapa nem akarja, hogy a holmijához nyúljunk!

– Te csak őrködj! – szólt rá a kislány, miközben egyre beljebb araszolt a szobába. De Spencer inkább a nyomába szegődött, sőt, valósággal a nővére hátára tapadt.

– Utálok őrködni!

A szoba a padlótól a plafonig tele volt zsúfolva holmikkal: egy halom doboz egy medvebőrön, könyvekkel teli polcok, órák és bronzeszközök, amiknek a rendeltetését Hedy nem tudta meghatározni, óriási üvegedények, színültig szárított növényekkel, a falról pedig egy roppant szarvasfej bámulta fenséges tekintettel az összevisszaságot. Mellette poros fémszerkentyű lógott, amely mintha egy tollakkal teli batyut formázott volna. A tollak olyan hosszúak voltak, mint Hedy alkarja, néhányuk bronzból készült, a többi valamilyen fakó fémből, és papírlegyező alakban hajlottak egymásra, mintha valamit mögéjük rejtettek volna. Vajon mit?

A kislány közelebb lépett a polchoz, amelyen egy római szekérhajtó elképesztően élethű figurája állt, akinek a kocsiját két ló húzta. Nem tudta megállni: óvatosan megérintette, mire hirtelen halk nyerítés és patadobogás hallatszott.

– Ne nyúlj hozzá! – bökte oldalba az öccse.

Mielőtt Hedy válaszolhatott volna, hatalmas puffanást hallott a háta mögül. A két gyerek megpördült.

– Mi volt ez? – suttogta Spencer rémülten.

A szoba közepén, a padlón bőrkötésű, viharvertnek tűnő vendégkönyv hevert.

– Csak egy könyv esett le a polcról – felelte Hedy, de a szíve úgy vert, akár egy üstdob.

– De hogyan? – kérdezte az öccse. – A közelében sem jártunk.

Hedy nem válaszolt, csak lehajolt a könyvért. Hirtelen egy fénykép csúszott ki a lapok közül: egy nőt ábrázolt, aki nagyon hasonlított az édesanyjukra. Rojtos szélű nyári ruhát és selyemkalapot viselt.

Vagyis pont úgy festett, mint egy bűvész asszisztense.

– Ki ez? – kukucskált át a válla fölött Spencer.

– Hmm – Hedy csak ennyit felelt, de valójában volt egy erős tippje, hogy ki lehet a fotón. Ám ekkor, minden előjel nélkül, a padló repedezni kezdett a lábuk alatt – legalábbis úgy tűnt. A deszkák alatt egy dudor jelent meg, akkora, mint Hedy ökle, és kanyarogva közeledni kezdett feléjük, először lassan, majd egyre gyorsabban.

– Ahhh! – kiáltott fel Spencer.

Hedy csitítani kezdte – nem akarta, hogy rajtakapják őket idebent –, de igazság szerint ő is halálra rémült. A két gyerek szorosan egymáshoz bújt, és ijedten figyelték az egyre közeledő dudort, amely csak nagyjából fél méterrel tőlük torpant meg, amikor beleütközött egy sötétbarna csomóba a padlón. Ekkor váratlanul eltűnt, mintha sosem lett volna, és minden ismét normálisnak látszott. Vagyis… kivéve, hogy a sötétbarna csomó egyszer csak összehúzódott, majd ismét kitágult, mintha egy szem kacsintott volna rájuk.

Ekkor meghallották a nagyapjuk lépteit, aki a szobájuk felé tartott, hogy jó éjszakát kívánjon. Hedy a hálóköpenye zsebébe dugta a fényképet, majd megragadta az öccse kezét, és kiszaladtak a szobából.

Mire a nagyapjuk odaért, már az ágyukban feküdtek. Hedy szívverése kissé lecsillapodott, ahogy hátradőlt a párnán, és szorosan a nyaka köré tekerte anyja csíkos sálját. Lehet, hogy csak képzelte a furcsa dudort a padlódeszkák alatt?

– Nagyapa, én félek! – bukott ki Spencerből. A szeme hatalmasra nyílt.

– Tényleg? Mitől?

Hedy, aki tudta, hogy az öccse pillanatokon belül bajba keveri őket, gyorsan közbeszólt:

– Csak hiányoznak neki a szüleink – ezzel Spencerre pillantott.

Nehogy elszóld magad, különben mindketten megjárjuk! – üzente a tekintete. Az öccse morcosan bámult vissza rá.

Ne szólj közbe, amikor beszélek! – felelte némán. – De jól van, hallgatok.

A nagyapjuk semmit sem érzékelt ezekből az üzenetekből, csak szórakozottan kóválygott fel-alá a szobában.

– Biztos, hogy nekik is nagyon hiányoztok – motyogta. – Szoktak mesét olvasni nektek elalvás előtt? Én nem olvastam anyukátoknak, de talán kellett volna. Mi lenne, ha olvasnék nektek valamit…? – Ezzel egy ősrégi, papírfedeles könyvet emelt le a polcról. – Ez a könyv a nagymamátoké volt – mormolta gyengéden. Mély, szomorú sóhaj szakadt ki belőle, és egy pillanatra úgy tűnt, elmerül az emlékeiben.

– Milyen volt a nagymama? – kérdezte Hedy.

A nagyapjuk visszatette a könyvet a polcra, és a kezébe vett két mágikus gyűrűt, akkorákat, mint egy-egy focilabda. Fürgén játszani kezdett velük, passzolgatta őket ide-oda, lenyűgöző sebességgel. Sem Hedy, sem Spencer nem tudta követni a mozdulatait.

– Mindenki imádta Rose-t, aki csak találkozott vele – válaszolta egy idő után. – Nagyon jó humora volt, és vágott az esze.

– Hogyan találkoztatok? – kérdezősködött tovább a kislány. A mágikus gyűrűk most, bármilyen lehetetlennek is tűnt, mintha egymáson egyensúlyoztak volna.

– Egy előadáson kiválasztottam őt a közönségből.

– Volt valaha az asszisztensed?

A nagyapjuk nem felelt. Csak bámult maga elé mereven, mintha sokkal messzebbre nézett volna a szobájuk falánál.

– Nagyapa?

– Hm? Bocsánat, kislányom, mit mondtál?

– Mi történt a nagyival?

A mágikus gyűrűk remegni kezdtek, majd csörömpölve egymásra zuhantak a padlón. A nagyapa utánuk bámult, majd halkan ennyit mondott:

– Nem működött a varázslat.

Spencer riadtan, de elbűvölve kucorodott be a párnájából és a paplanjából készített fészkébe, a nagyapa pedig lehajolt a gyűrűkért, és lassan újra játszani kezdett velük.

– Volt egy nagy ládám, tudjátok, olyan, amilyenben el lehet tüntetni dolgokat. Ezt is tettem, a műsorszám neve az volt, hogy Kaleidos. Nagyszerű volt, valódi világszám – folytatta apró mosollyal. – De egyik este a varázsdoboz egyszerűen nem működött. Ő pedig… eltűnt.

John nagyapa elfordult tőlük, visszatette a gyűrűket a polcra, aztán egy régi térképhez lépett, és tanulmányozni kezdte, miközben hangosan beletrombitált egy textilzsebkendőbe. Hedy lopva a zsebében pihenő fotóra pillantott. Most már egész biztos volt benne, hogy az anyjához annyira hasonlító nő nem más, mint Rose nagymama.

– Nagyapa, itt maradnál, amíg elalszom? – kérdezte Spencer halkan.

– Hedy itt van veled.

– De olyan messze van!

A nagyapjuk bedugdosta a takarót Hedy dereka körül, a kislány pedig elszoruló szívvel látta, hogy az öreg szeme könnyes.

– Jól vagy, nagyapa? – ölelte át a nyakát gyengéden. Az öreg színpadiasan rákacsintott, majd Spencer ágya mellé húzott egy széket, és lekapcsolta a lámpát.

Amikor a nagyapjuk halkan elhagyta a szobát, Hedy felébredt a lépteire. A párna alá dugta a fejét, és még a paplant is ráhúzta, de képtelen volt visszaaludni. A holdfény bevilágított a szobába a függöny résein át, a kislány pedig végül feladta, az ágy végére csúszott, és kinyitotta a szekrényét. Felkattintotta az elemlámpáját, elővette a nagyanyja fotóját, és tanulmányozni kezdte.

Nem sokkal később halkan átsettenkedett a szomszéd szobába. Nem csukta be maga mögött a halványzöld ajtót, szűk rést hagyott rajta, majd kinyitotta a vendégkönyvet, hogy visszategye a képet. A könyv egyik felében újságkivágások, reklámok és szórólapok voltak, amelyeken mind John Sang, a hatalmas bűvész neve állt. A nyitószám néha a fiatal mágus, Peter Sang volt, máskor más ifjú bűvészek. Volt köztük olyan, aki levágta a saját fejét (undorító – gondolta Hedy), másvalaki tigrist húzott elő egy kosárból, vagy megröntgenezte önmagát. Rengeteg fénykép volt John nagyapáról, és néhány Rose-ról is. Boldognak tűntek.

Hedy végre megtalálta a fotó helyét, és óvatosan visszaillesztette a könyvbe. Ám amikor ismét a polchoz lépett, hogy a helyére tegye az albumot, halk suttogást hallott a füle mellett.

Megpördült, mert rögtön eszébe jutott a padlóban lévő dudor. Most semmi sem mozdult, ő viszont véletlenül meglökött egy kisasztalt, mire a rajta lévő képkeret inogni kezdett. Hedy maga elé emelte a zseblámpáját, és közelebb hajolt, hogy megnézze, mi van a fotón.

A keretet vastag por borította, de így is felismerte a képen Johnt, Rose-t és egy totyogós kisbabát, aki valószínűleg az édesanyjuk lehetett. Mindhárman papírcsákót viseltek, és épp egy szülinapi tortán készültek elfújni a gyertyákat. A képre meredt, és ebben a pillanatban hirtelen szavak jelentek meg a keret porában, lassan, mintha egy láthatatlan ujj írná őket:

KERESS MEG!

A SUTTON-I ÁRUHÁZ

Hedyt másnap reggel halk telefoncsörgés ébresztette, amely a földszintről jött. A szobába kúszó napfénytől bizseregni kezdett a szemhéja, ő pedig lassan kinyitotta a szemét. A háta mögött, a fal felé fordulva Spencer még halkan hortyogott. A kislány viszont egy pillanat alatt teljesen éber lett, amikor eszébe jutott az, ami tegnap éjjel történt.

KERESS MEG!

Hedy megremegett, és az álláig rántotta a takarót. Tegnap olyan borzasztóan megrémült a szavaktól, amelyeket ki tudja, ki írt a porba, hogy felsikoltott, elejtette a keretet, és visszarohant a szobájukba, az ajtó pedig hangosan becsapódott mögötte. Remegve Spencer mellé bújt, és néma csendben feküdt, de a gondolatai egyre csak kavarogtak. Először az a dudor a padló alatt, most pedig kiderül, hogy szellem jár a házban, aki azt akarja, hogy megtalálják. Hedy a maga részéről nem hitt a szellemekben, de nagyon úgy tűnt, a szellemek hisznek őbenne.

Miközben igyekezett bátorságot gyűjteni, hogy kibújjon az ágyból anélkül, hogy felébresztené az öccsét, egyszer csak meghallotta a nagyapja lépteit.

– Hedy! Spencer! – kiáltotta az öreg. – A szüleitek vannak a telefonnál!

Spencer szeme rögtön felpattant, és mielőtt Hedy megszólalhatott volna, már ki is ugrott az ágyból, és kótyagosan, félig a takaróba csavarodva az ajtó felé indult.

– Először én beszélek velük!

Hedy a nyomába szegődött, mert őszintén szólva nem mert egyedül maradni a szobában. John nagyapa a lépcső alján várta őket, Spencer pedig kettesével szedve a lépcsőfokokat elügetett mellette.

– Jól aludtál? – kérdezte a kislánytól.

Hedy habozott. Vajon haragudna rá, ha elmondaná, hogy járt a zöld ajtós szobában? Azt hinné, hogy megőrült, és szólna a szüleiknek, hogy jöjjenek érte? Ebben az esetben viszont meghiúsulna az utazásuk, ő pedig nem tehette kockára az esélyt, hogy egyszer velük tarthat Egyiptomba. Úgyhogy csak bólintott válaszul, majd gyengé-
den megszorította a nagyapja kezét. Lassan kezdte egészen más színben látni a házat.

– Nem! – csacsogta közben Spencer a kagylóba. – Hedy aludt az én ágyamban, mert annyira félt!

John nagyapa Hedyre pillantott, és kíváncsian felvonta busa szemöldökét.

– Valójában Spencer félt egy kicsit éjjel, én pedig mellé bújtam, hogy ne legyen egyedül – vágta rá a kislány némi bűntudattal, amiért hazudik.

– Semmi sem… háborgatott téged éjszaka? – kérdezte a nagyapja.

Elmondjam neki? Hedy egy pillanatra eltöprengett, de végül elvetette a gondolatot.

– Nem, minden rendben volt.

– Jól van – úgy tűnt, a nagyapja megkönnyebbült. – Mit szólnál egy kis lágytojáshoz reggelire?

Miután a nagyapa eltűnt a konyhában, Spencer közelebb intette Hedyt, és a telefonkagylóra borította a kezét.

– Elmondhatom anyunak, mi volt a szoba padlójával? – suttogta.

– Ne, inkább ne! – súgta vissza Hedy. – Nem is lett volna szabad ott lennünk, emlékszel? Ráadásul van még valami, amit el akartam mondani.

– Mi?

– Később – mutatott a telefonra a kislány.

– Hedy! – hallatszott az anyjuk hangja a kagylóból. – Tényleg Spencer ágyában aludtál az éjjel? Mi a baj?

Hedy közel állt hozzá, hogy mégis elmondja neki, milyen különös dolgok történnek itt, de az anyja hangjából áradó aggodalom megállította. Csak most értek oda, gondolta. Nem hívhatom vissza őket holmi padló alatti dudorok miatt.

– Semmi, csak nem akartam, hogy Spence egyedül legyen – vágta rá gyorsan, majd ezernyi kérdéssel árasztotta el az anyját Spanyolországról, hogy meggyőzze arról, minden rendben van.

Amikor belépett a konyhába, a nagyapja épp edényeket pakolgatott a tűzhely és a mosogató között, Spencer pedig az asztalnál ült, evőeszközökkel a kezében. Hedy érezte, ahogy az előző éjszaka keltette félelmei egy csapásra elillannak a meleg fényű, vaj- és pirítósillatú helyiségben.

– Nagyapa – érdeklődött Spencer –, te ismerted Merlint?

– Merlint? A varázslót? – A nagyapjuk felemelt három tojást, a feje tetejénél is magasabbra. – Mégis mennyire látszom öregnek?

– Nem tudom. Merlin hány éves?

– Spencer, Merlin évszázadokkal ezelőtt élt – szólt közbe Hedy, miközben mindkét gyerek ámulva figyelte, ahogy a nagyapjuk pörgeti az ujjai közt a főtt tojásokat, szinte csak centiméterekkel a plafon alatt.

– Bombák kioldva! – mormolta John nagyapa, majd elképesztő pontossággal a pulton lévő három tojástartóba pottyantotta a tojásokat, amelyek fájdalmasan roppantak egyet, ám egyáltalán nem lett belőlük pépes massza, ami pedig logikus lett volna, tekintve, milyen magasról estek le.

– Ezt meg hogyan csináltad? – Spencer lenyűgözve a tökéletesen ép tojásokra mutatott, és levett az egyikről egy apró héjdarabot.

– Merlin tanított meg rá – vágta rá a nagyapja tréfásan.

– Kérlek, nagyapa, nekem is megtanítod? – könyörgött a kisfiú.

– Hedy, kérem szépen a tejet – mosolyodott el a nagyapjuk.

Hedy a hűtő felé fordult, ám hirtelen minden tagja jéggé dermedt. A színes, műanyag betűk, amelyek tegnap még az ISTEN HOZOTT NÁLUNK! – feliratot adták ki, most ezt hirdették: KERESS MEG!

– Nagyapa – kérdezte óvatosan –, ezt te csináltad?

A nagyapja az asztalra tette a tányérokat, és az unokája mellé lépett.

– Spencer, te voltál? – kérdezte, és összevonta a szemöldökét.

A kisfiú némán megrázta a fejét.

John nagyapa felemelte a kezét, és ismét összekeverte a betűket, majd kinyitotta a hűtőajtót, és elővette a vajat.

– Csak én voltam – motyogta. – Rossz vicc.

Hedy azonban nagyon is jól tudta, milyen, amikor valaki füllent: ösztönös tehetsége volt ahhoz, hogy az emberek hangjából, arckifejezéséből és testbeszédéből megállapítsa, ha hazudnak. Ha nem néztek a szemébe, játszottak az ujjaikkal, felhúzták a vállukat, a hangjuk pedig egy kicsit magasabbra csúszott, a benne lévő véreb rögtön szagot fogott. Most pedig határozottan, egyenesen ült, orrát a nagyapja felé tartva. Az öreg egész biztosan nem mondott igazat.

Reggeli után a nagyapjuk adott a gyerekeknek egy kis pénzt, és megkérte őket, hogy menjenek le a faluba.

– Biztos nem bánjátok, ha egy kicsit kiszabadulhattok a házból – mondta, miközben elővette a kabátjukat. – És elfogyott a keksz is, márpedig az unokatestvéreitek átjönnek tízóraira.

A falu utcácskái csendesek voltak. A kerítéseken csinos kis hókupacok ültek (szinte csábították Spencert, hogy lerúgja őket), és hosszú, cseresznyepiros szalaggal díszített fenyőágak és aranyszínű csengők lógtak a lámpaoszlopok között. Minden ház fel volt díszítve valahogy – jégfehér girland az ajtó fölött, vagy kis táblácska, rajta a Mikulást invitáló felirattal. Csak a nagyapa házán nincs semmi, gondolta Hedy, ahogy hátrafordulva visszanézett a ház felé.

Amikor már elég messze jártak, megkopogtatta az öccse vállát.

– Tegnap, amikor már aludtál, nagyon fura dolog történt.

– Mi? Megint az az izé a padlóban?

Hedy megrázta a fejét.

– Visszamentem a másik szobába, hogy a helyére tegyem a képet. Tudod, amin Rose nagyi van.