Sarah Penner

A MÉREGKEVERŐ PATIKÁRIUS

THE LOST APOTHECARY

© 2021 by Sarah Penner

Hungarian translation © Novák Petra, 2021

All rights reserved including the right

of reproduction in whole, or in part in any form.

This edition is published by arrangement

with Harlequin Books S.A.

Ez egy kitalált történet. A nevek, szereplők, helyszínek

és események a szerző képzeletének szüleményei,

vagy a valóságtól eltérően kerültek megjelenítésre.

Bármilyen hasonlóság valós – élő vagy holt –

személyekkel, intézményekkel, eseményekkel vagy

helyszínekkel csupán a véletlen műve.

A kiadó engedélye nélkül a műből részlet

sem közölhető.

ISBN 978-963-324-924-6 (papír)

ISBN 978-963-324-925-3 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2021-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektor: Barsi Nikoletta

A magyar borítót Elita Sidiropoulou borítóterve

alapján Tabák Miklós készítette.

Művészeti vezető: Kathleen Oudit

Borítókép: Shutterstock, 123RF

E-book: Scriptor Kft.

SZÜLEIMNEK

Esküszöm a mindenható Istenre,

minden dolgoknak teremtőjére, hogy

mesterségünk titkait és misztériumait

hálátlanoknak és félkegyelműeknek

soha át nem adom,

soha mások előtt fel nem tárom

a rám bízott titkokat,

soha, senkinek mérget nem adok,

megtagadom és messziről kerülöm

a sarlatánok, kuruzslók és alkimisták

botrányos és veszedelmes praktikáit,

a patikámban romlott vagy

avas készítményeket nem tartok.

Mindezen fogadalmakat hűségesen megtartom,

Isten engem úgy segéljen!

ŐSI PATIKUSESKÜ

1. FEJEZET

Nella

1791. február 3.

Pirkadatra vártam az asszonyt, akinek a levelét a kezemben szorongattam.

Még azt sem tudtam, hogy hívják. Nem tudtam, mennyi idős, sem azt, merre lakik. Fogalmam sem volt a társadalmi rangjáról, sem arról, milyen sötét álmok gyötrik, amikor leszáll az éj. Lehet áldozat vagy vétkes. Lehet újdonsült hitves vagy bosszúszomjas özvegyasszony. Gyereklány vagy kurtizán.

Egyvalamiben azonban egészen biztos voltam: pontosan tudja, kit akar holtan látni.

Felemeltem a rózsaszínes papírlapot, amelyet halványan megvilágított a faggyúgyertyából kikandikáló vékony kanóc pislákoló fénye. Ujjammal végigsimítottam a kanyargó betűkön, és elképzeltem, milyen kétségbeesés késztette ezt az asszonyt, hogy olyasvalakit keressen fel, mint én. Aki nemcsak patikárius, hanem gyilkos is. Az álcázás mestere.

A kérése egyszerű volt és világos. Az úrnőm férjurának reggelijéhez. Február negyedikén, napkeltekor. Lelki szemeim előtt egyszerre megjelent a középkorú szobalány, aki az úrnője parancsát teljesíti. És a megérzéseim, amelyeket az elmúlt két évtizedben tökélyre fejlesztettem, azonnal megsúgták, melyik készítmény illik leginkább a kéréséhez: nux vomicával átitatott tyúktojás.

Tudtam, hogy az elkészítés mindössze perceket vesz igénybe, hiszen a méreg a rendelkezésemre állt. Volt azonban valami nyugtalanító a levélben, magam sem tudtam, micsoda. Nem a pergamen halvány erdőillata, még csak nem is az, ahogy a bal alsó sarok kissé felkunkorodott – mintha könnyek itatták volna át. Nem, a nyugtalanság belőlem fakadt. Ösztönösen éreztem, hogy valamilyen veszély leselkedik rám, amit el kell kerülnöm.

De miféle titokzatos jelet rejthetnek a pergamenre vetett tollvonások? Semmifélét, nyugtattam a lelkem. Miért lenne ez a levél baljós ómen? Meggyőztem magam, hogy nyugtalanító gondolataim csupán a kimerültségből fakadnak – későre járt már –, no meg az ízületeimet kínzó makacs fájdalomból.

Ezek után a pillantásom a borjúbőrkötéses naplómra tévedt, amely előttem feküdt az asztalon. A nagy becsben tartott könyvecske, amelyben a bolt nyilvántartását vezettem, az életet és a halált tartotta számon; leltárba vette mindazon asszonyokat, akik itt, a város legsötétebb patikájában kerestek maguknak különféle főzeteket.

A lajstrom elején a tinta halvány volt, a penna még könnyedén, a fájdalom és a dac súlyos terhétől mentesen szántotta a papírt. Ezeket a megfakult, kopottas bejegyzéseket anyám írta. A női nyavalyákat gyógyító patika a Back Alley 3-as szám alatt réges-régen, mielőtt átvettem volna tőle, az övé volt.

Időről időre átfutom anyám bejegyzéseit – 1767. március 23. Mrs. R. Ranford, közönséges cickafark, 3-szor 15 csepp –, és a szavak felidézik az emlékét. Szinte látom, ahogy a haja a tarkójára hull, miközben a mozsárban őrli a cickafark szárát, és ahogy a virágról szedegeti a magokat finom kezével, amelyen papírvékonyan feszül a bőr. Anyám azonban nem álcázta másnak az aprócska patikát, és nem töltötte vörösboros palackokba a főzeteit. Neki nem volt oka rejtőzködni. A tinktúrák, amelyeket árult, csupa jó célt szolgáltak: szülés után megnyugtatták az anyák fájós, érzékeny testét, vagy épp havi vérzést hoztak a már terméketlen asszonyoknak. A nyilvántartás oldalait a legártalmatlanabb gyógynövényes főzetekkel körmölte tele. Ezek senkiben nem ébreszthettek gyanút.

Az én bejegyzéseimben a csalán, a kerti izsóp és a disznóparéj mellett azonban a mérgező nadragulya, hunyor és arzén neve is szerepelt. A nyilvántartásban a tintával gondosan odakanyarított betűk árulást és szenvedést hordoztak… no meg mindenféle sötét titkot.

Titkot az erőtől duzzadó fiatalemberről, aki a nászéjszakáján szívszélhűdést kapott, vagy a makkegészséges fiatal édesapáról, akit egyik napról a másikra elvitt a magas láz. A naplómból világosan kitűnt, hogy szó sem volt gyenge szívről vagy hirtelen lázról. A vörösborba meg a pitébe csattanó maszlagot, illetve nadragulyát csempésztek azok a fortélyos asszonyok, akiknek a neve immár a lajstromomban díszeleg.

Bár elárulná a naplóm az én titkomat is, az igazságot arról, miként is kezdődött mindez! A könyv oldalain az összes áldozatot feltüntettem, egyetlen kivétellel: Frederick. Az ő nevének éles, fekete vonalai csak a csüggedő szívemben és a fájdalmas méhemben hagytak nyomot.

Óvatosan becsuktam a naplót, amelyre aznap éjjel már nem volt szükségem, és újra kézbe vettem a levelet. Mi aggasztott ennyire? A tekintetem folyton-folyvást a pergamen szélére vándorolt, mintha valami megbújt volna alatta. Minél tovább üldögéltem az asztalomnál, annál jobban fájt a hasam, és annál jobban remegett a kezem. A távolban, a patika falain túl, egy lovas kocsi csengőjének a hangja kísértetiesen hasonlított a bilincs csörgésére, de megnyugtattam magam, hogy a rendőrök ma éjjel biztosan nem jönnek értem. Az utóbbi két évtizedben egyszer sem jöttek. A patikámat, mint ahogy a mérgeimet is, túlságosan agyafúrtan álcáztam. Ezt a helyet egyetlen férfi sem találhatta meg, hiszen London legsötétebb szegletében, egy kanyargós, szűk sikátor mélyén, egy álfal mögött bújt meg.

Tekintetem a kormos falra tévedt, amelyet nem volt se szívem, se erőm tisztára suvickolni. A polcon álló üres üvegben megvillant a tükörképem. A szememben, amely valaha olyan csillogó zöld volt, mint anyámé, immár alig volt élet.

A hajdanán pirospozsgás arcom is sápadt és beesett lett. Úgy néztem ki, akár egy kísértet. Negyvenegy éves voltam, de jóval idősebbnek tűntem.

Gyengéd mozdulattal masszírozni kezdtem a bal csuklóm, amely kőkeményre dagadt a nagy melegben. Az ízületeim évek óta sajogtak, az utóbbi időben olyan gyötrő fájdalom járta át őket, hogy szinte a nap minden órájában megkínoztak. Mintha minden egyes elkészített méreggel egyre erősebb és erősebb lett volna a fájdalom. Voltak esték, amikor az ujjaim olyannyira megdagadtak, hogy attól féltem, egyszer csak megreped a bőröm.

Ezt tette velem a gyilkolás és a titkolózás: belülről kezdett rothasztani. Mintha belém költözött volna egy sötét erő, amely kíméletlenül szét akarna szaggatni.

Az áporodott levegőben a füst a titkos szobám alacsony kőmennyezete felé kezdett gomolyogni. A gyertya kis híján csonkig égett, és tudtam, rövidesen körbeölel a laudánumcseppek bódító melege. Az est már réges-régen leszállt, néhány óra múlva megérkezik az asszony, akinek lajstromba veszem a nevét, és megismerem a titkát, bármennyire felkavarja is majd alelkem.

2. FEJEZET

Caroline

Napjainkban • hétfő

Nem volt betervezve, hogy egyedül utazom Londonba.

A házassági évfordulót az ember a társával ünnepli, nem egyedül, én azonban Londonban, azon a bizonyos nyári délutánon egy szál magam léptem ki a hotel ajtaján a ragyogó fénybe. Jamesszel úgy terveztük, hogy aznap – a tizedik házassági évfordulónkon – együtt sétálunk el a London Eye-hoz, a Temzére néző óriáskerékhez. Le is foglaltunk egy éjszakai utazást, méghozzá VIP-fülkében, ahol pincér szolgálja fel a pezsgőt. Hetek óta fantáziáltam arról, ahogy a félhomályba burkolódzó utasfülke lágyan ring a csillagos ég alatt, és az önfeledt nevetésünket csak a pezsgőspoharak csilingelése és az ajkaink érintése szakítja félbe.

Jamest azonban egy egész óceán választotta el tőlem. Egyedül voltam Londonban, égetett a fájdalom és a düh, kába voltam az időeltolódástól, miközben sorsfordító döntés előtt álltam.

Ahelyett, hogy nekivágtam volna délnek, a London Eye és a folyó felé, az ellenkező irányba indultam a Szent Pál-székesegyházhoz és a Ludgate Hillhez. Útközben a szememmel egy kocsmát kerestem. A szürke sportcipőmmel és a laza válltáskámmal igazi turistának éreztem magam. A táskám mélyén lapult a jegyzetfüzetem. Kék tollal teleírtam, szinte mindent feljegyeztem a tíznapos útitervünkről, mellé sok-sok apró szívecskét biggyesztettem. Ott álltam London szívében, de nem volt lelkierőm beleolvasni a közösen összeállított programjainkba és a pajzán megjegyzéseinkbe, amelyeket egymásnak írtunk. Southwark, séta a parkban, írtam az egyik lapra.

Gyerekcsinálás az egyik fa mögött, körmölte mellé James. Már el is terveztem, hogy szoknyát veszek föl, biztos, ami biztos.

Többé nem volt szükségem a füzetemre, hiszen az összes terv meghiúsult. Hirtelen valami marni kezdte a torkom, és könnyek gyűltek a szemembe, ahogy belegondoltam, mi mindenről kell még lemondanom. Talán a házasságunkról is? James a középiskolai szerelmem volt. Nem tudtam, milyen az élet nélküle. Fogalmam sem volt, ki vagyok nélküle. Talán vele együtt elveszítem a babához fűzött reményeimet is? Már a gondolattól is fájdalmas csomóba ugrott a gyomrom. Vágytam rá, hogy anya legyek, hogy összecsókolhassam a gyermekem apró, tökéletes lábujjait és a kerek kis pocakját.

Elsétáltam a következő sarokig, amikor észrevettem az Old Fleet Tavern bejáratát, de mielőtt beléphettem volna, a járdán megállított egy markáns vonású, pecsétes szövetnadrágot viselő ötvenes fickó, kezében egy csíptetős írómappával.

– Szeretne csatlakozni a sárforgatók csapatához? – kérdezte széles mosollyal.

Sárforgató? – tűnődtem. Ez valamiféle madár lehet, amelyik sárból tapasztja a fészkét? Mosolyt erőltettem magamra, és megráztam a fejem.

– Köszönöm, nem.

A férfit azonban nem lehetett ennyivel eltántorítani.

– Olvasott már viktoriánus szerzőktől? – érdeklődött. A hangját szinte teljesen elnyomta egy piros városnéző busz kerekének csikorgása.

Erre hirtelen megtorpantam. Egy évtizede az egyetemen angol–történelem szakon végeztem. Az évek során elfogadható jegyeket gyűjtöttem be, de mindig is jobban érdekelt az, ami a tankönyvekből kimaradt. A száraz, elcsépelt fejezetek jóval kevésbé hoztak lázba, mint az ősrégi épületek levéltáraiban talált porlepte, dohos albumok, a különféle megfakult irományok – falragaszok, népszámlálási nyilvántartások, utaslisták – digitalizált képei, amelyekre az interneten bukkantam. Ezekbe a látszólag jelentéktelen iratokba hosszú órákig bele tudtam feledkezni, miközben az évfolyamtársaim a kávézókban gyűltek össze tanulni. Magam sem tudtam mire vélni a különös érdeklődésemet, de az biztos, hogy végtelenül untatott, amikor a tanteremben a többiek a polgárháborúról és a világ hataloméhes vezetőiről vitatkoztak. Számomra a történelem varázsa a rég elfeledett élet apró részleteiben és a hétköznapi emberek ki nem mondott titkaiban rejlett.

– Igen, olvastam egy keveset – feleltem. Szerettem a klasszikus angol regényeket, iskolás éveimben csak úgy faltam őket. Időnként meg is bántam, hogy nem irodalomszakra mentem, az talán jobban passzolt volna az érdeklődési körömhöz. Azt azonban gondosan elhallgattam a fickó elől, hogy már évek óta nem vettem elő egyetlen Viktória korabeli regényt sem – sőt, ami azt illeti, a régi kedvenc angol könyveim egyikét sem. Ha a fickó ott helyben irodalmi tesztkérdéseket szegezett volna nekem, csúfos kudarcot vallottam volna.

– Nos, a régiek rengeteget írtak a sárforgatókról, azokról, akik feltúrják a parti iszapot, hogy régi, értékes holmira akadjanak. A cipője talán elázik egy kicsit, így merülhet el leginkább a múlt világában, a dagály ugyanis minden egyes alkalommal valami újat sodor a partra. Szívesen látjuk magunk között, ha belevágna ebbe a kis kalandba. Az első alkalom mindig ingyenes. Ott leszünk a téglaépületek túloldalán – bökött a távolba a férfi. – Keresse meg a lépcsőt, ami a folyóhoz vezet! A csoport fél kettőkor, az apály kezdetekor találkozik.

Rámosolyogtam. A megjelenése ugyan kissé rendezetlen volt, de a mogyoróbarna szeme melegséget sugárzott. Mögötte az Old Fleet Tavern feliratú fatábla finoman hintázott a nyikorgó zsanérokon, mintha csak engem hívogatna.

– Köszönöm – búcsúztam –, de most… más dolgom van.

Az az igazság, hogy nagy szükségem volt egy italra.

A fickó lassan bólintott.

– Rendben. Ha mégis meggondolná magát, körülbelül fél ötig ott leszünk a parton.

– Érezzék jól magukat! – motyogtam, majd a táskámat egyik vállamról a másikra vetettem. Azt hittem, soha többé nem látjuk egymást.

Beléptem a félhomályos, kissé dohos kocsmába, letelepedtem az egyik magas bárszékre a pultnál. Ahogy előrehajoltam megnézni, milyen csapolt söröket kapni, éreztem, hogy valamilyen ragacsba könyökölök – valószínűleg izzadsággal keveredő sörmaradék lehetett. Boddingtonst rendeltem, és türelmetlenül vártam, hogy a krémszínű, bugyogó hab a korsó karimája fölé emelkedjen. Végre-valahára belekortyoltam a langymeleg sörbe, mit sem törődve a kezdődő fejfájással, és éreztem, hogy a hasam bal oldalába furcsa görcs áll.

A viktoriánusok. Charles Dickensre gondoltam, akinek a neve úgy csengett vissza a fülembe, mintha egy feledésbe merült udvarlómról lett volna szó. Érdekes fickó, de hosszú távon nem elég ígéretes. Számtalan művét olvastam – a Twist Olivér volt régen a nagy kedvenc, a Szép remények pedig szoros versenyben követte őt –, most mégis elszégyelltem magam.

A férfi, akivel az utcán összefutottam, azt mondta, hogy a viktoriánusok „rengeteget” írtak ezekről a bizonyos sárforgatókról, én pedig még azt sem tudtam, mit jelent maga a szó. Ha James ott lett volna velem, biztos az orrom alá dörgöli, hogy még ezt sem tudom. Mindig azt hajtogatta, hogy a főiskola évei alatt én éjszakába nyúlóan bújtam a regényeimet és a gótikus tündérmeséket, pedig jobban tettem volna, ha tudományos folyóiratokat böngészek, illetve a történelmi és politikai eseményekkel kapcsolatos saját tudományos értekezéseimet írom. Azt mondta, ez lett volna az egyetlen módja annak, hogy a történészvégzettségemmel kezdjek valamit, mert így továbbképezhetném magam, doktori fokozatot szerezhetnék, és akár egyetemen is taníthatnék.

Bizonyos szempontból Jamesnek igaza volt. Tíz évvel ezelőtt, miután lediplomáztam, rádöbbentem, hogy történelemszakon az alapképzés korántsem biztosít olyan kiváló karrierlehetőségeket, mint James könyvelői végzettsége. Az én munkakeresésem hiábavalónak bizonyult, James ellenben könnyen talált magának egy jól fizető állást a Big Four könyvelőcégnél Cincinnatiben. Én több tanári állást is megpályáztam a helyi középiskolákban és állami főiskolákon, de ahogy James megjósolta, mindenütt mesterdiplomát kértek.

A kudarc azonban nem tántorított el, sőt, úgy tekintettem rá, mint kiváló lehetőségre, hogy még inkább beleáshassam magam a tanulásba. Feszült izgalommal adtam be végül a jelentkezésem a Londontól mindössze egyórányira, északra található Cambridge Egyetem mesterképzésére. James makacsul ellenezte a tervet, és rövidesen megtudtam, miért: a diplomaosztó után mindössze néhány hónappal kisétáltunk az Ohio folyóba nyúló egyik mólóra, ahol James annak rendje és módja szerint letérdelt, majd könnyek között megkérte a kezem.

Ezek után Cambridge egy cseppet sem érdekelt, tőlem akár el is tűnhetett volna a föld színéről – Cambridge is, a mesterképzés is Charles Dickens összes regényével együtt. Attól a pillanattól fogva, hogy a móló csücskében James nyakába borulva elsuttogtam az igent, már nem egy nagyreményű történészjelöltként, hanem kizárólag James menyasszonyaként tekintettem magamra. Szemétbe hajítottam az egyetemi jelentkezésem, és buzgón vetettem bele magam az esküvői előkészületekbe. Onnantól fogva csak az érdekelt, milyen betűtípus lesz az esküvői meghívókon, és a rózsaszín milyen árnyalatában tündökölnek majd az asztaldíszként szolgáló bazsarózsacsokrok. És miután az esküvő már nem volt több ragyogó emléknél, minden energiámat arra fordítottam, hogy megtaláljam az első közös otthonunkat. Végül a miénk lett a tökéletes otthon: egy három hálószobás, két fürdőszobás kertes ház, amelynek környékén fiatal családok laktak.

A házasságunk napjai szigorú, kiszámítható rendben követték egymást, éppen úgy, mint az új környék utcáit szegélyező somfák. Ahogy James fellépett a vállalati ranglétra első fokára, a szüleim – akik egy farmon gazdálkodtak Cincinnatitől keletre – csábító ajánlattal álltak elő. Szerették volna, ha a családi farmon megfelelő fizetség ellenében ellátom az alapvető könyvelői és adminisztratív feladatokat. Stabil, kiszámítható munkát ígértek. Nem érhetnek meglepetések – mondták.

A következő napokban alaposan fontolóra vettem a döntést, de csak futólag jutottak eszembe a pincében sorakozó dobozok a több tucatnyi könyvvel. Imádtam őket. A klastrom titka. A Manderley-ház asszonya. Mrs. Dalloway. Mire mentem velük? Jamesnek igaza volt: egyetlen állásajánlat sem jött szembe csak azért, mert beleástam magam az ősrégi irományokba és a szellemjárta kastélyok meséibe. Éppen ellenkezőleg: több tízezer dollár diákhitelt eredményezett. Szépen lassan kezdtem terhesnek érezni a dobozokba csomagolt könyveket, és biztosra vettem, hogy a cambridge-i tanulmányaimról szőtt álmok valójában egy nyughatatlan, állás nélküli friss diplomás reménytelen képzelgései voltak.

James biztos állása miatt egyébként is természetesnek gondoltam, hogy Cincinnatiben maradok az újdonsült férjemmel az újdonsült otthonunkban. Úgy éreztem, ennél érettebb döntést nem is hozhattam volna.

James nagy örömére végül ráálltam, hogy a családi farmon dolgozzak. Így Brontë, Dickens és az összes rajongott szerző életműve továbbra is a dobozok mélyén maradt az alagsor legtávolabbi sarkába rejtve, míg végül teljesen meg is feledkeztem róluk.

A félhomályos kocsmában nagyot kortyoltam a sörömből. Már az is kész csoda volt, hogy James egyáltalán ráállt a londoni utazásra. Amikor az évfordulónkat tervezgettük, nem rejtette véka alá a vágyait: a Virgin-szigetek tengerparti üdülőhelyére akart menni, ahol egész álló nap az üres koktélospohár mellett szunyókálhatott volna. Előző évben, karácsonykor azonban már volt egy ilyen Daiquiri koktéllal végigkísért nyaralásunk, így most arra kértem Jamest, gondolkodjunk valami másban, mondjuk Angliában vagy Írországban. James végül belement egy londoni utazásba azzal a feltétellel, hogy nem vesztegetjük az időnket semmiféle ismeretterjesztő programra, például arra a ritka könyvrestauráló kurzusra, amelyet futólag említettem neki. Hozzátette, hogy azért enged a kérésemnek, mert tudja, valamikor régen az volt az álmom, hogy eljutok Angliába.

Ezt az álmomat James néhány napja még oly nagy becsben tartotta, mint egy pezsgővel teli kristálypoharat, amit aztán egyetlen mozdulattal össze is roppantott.

A pultos a félig üres korsóm felé bökött, én azonban megráztam a fejem; egy bőven elég volt. Nem bírtam magammal, előkaptam a telefonom, és megnéztem a Facebook Messengert. Rose – aki gyerekkorom óta a legjobb barátnőm – üzenetet küldött.

Jól vagy? Szeretlek.

Aztán egy következőt:

Itt egy kép a kicsi Ainsley-ről. Ő is szeret. <3

Ott volt az újszülött Ainsley, szürke takaróba pólyálva. Egy tökéletes, háromkilós kisbaba, a kis keresztlányom, amint békésen szunyókál a legkedvesebb barátnőm karjában. Hálás voltam, amiért megszületett, mielőtt még tudomásomra jutott volna James titka, hiszen így sok örömteli percet tölthettem vele. Hiába fájt a szívem, ez a gondolat mosolyt csalt az arcomra. Ha minden mást elveszítettem is, ők ketten legalább megmaradtak nekem.

A közösségi médiából ítélve a baráti körünkben egyedül James meg én nem tologattunk babakocsit, nem csókolgattunk maszatos babapofikat. És bár nem volt egyszerű a várakozás, nemigen volt más választásunk: a könyvelőcég, ahol James dolgozott, elvárta a munkatársaktól, hogy éjjel-nappal az ügyfelek rendelkezésére álljanak, sőt, ha kell, vacsorázni vigyék őket, így előfordult, hogy James a hét minden napján távol töltötte az estét. Én az esküvő után nem sokkal már szerettem volna gyereket, James ellenben nem akart a család mellett túlórázni. Így történt, hogy miközben James egy évtizeden át minden áldott nap a vállalati ranglétrán kapaszkodott feljebb és feljebb, én minden áldott nap a nyelvem hegyére tettem azt a bizonyos rózsaszínű pirulát, és azt gondoltam: Na, majd egy szép napon…

A telefonomon ellenőriztem a dátumot: június 2. Már közel négy hónap telt el, amióta Jamest előléptették, és partneri rangba került – ami azt jelentette, hogy végre nem volt kénytelen részt venni az ügyfelek szórakoztatásában.

Négy hónapja kezdtünk próbálkozni egy kisbabával.

Négy hónapja érkezett el az én szép napom.

A kisbaba azonban nem érkezett meg.

Behunytam a szemem, és rágni kezdtem a körmöm. Négy hónapja most először örültem, hogy nem estem teherbe. Néhány nappal korábban a házasságunk recsegve-ropogva kezdett összeomlani az újonnan felfedezett titok súlya alatt: a kapcsolatunkban ugyanis már nem csak ketten voltunk. Közénk furakodott egy másik nőszemély. Egyetlen kisbabának sem lenne szabad ilyen körülmények közé születnie. Sem az enyémnek, sem másénak.

Egyetlen bökkenő volt csupán: előző napra vártam a menstruációm, de még nyoma sem volt. Teljes szívemből reméltem, hogy a késést csak az időeltolódás és a stressz okozza.

Rápillantottam még egyszer a legjobb barátnőm kislányára. Irigységet nem éreztem, a jövőnkre gondolva szomorúság töltött el. Olyan jó lett volna, ha a gyermekem életre szóló barátságot köt Ainsley-vel, és olyan szoros kötelék fűzi őket egymáshoz, mint Rose-t és engem. Miután azonban rájöttem James titkára, már abban sem voltam biztos, hogy élhetek-e még valaha boldog házasságban, hát még abban, hogy egyszer vajon anya lehetek-e.

Tíz éve most először fordult meg a fejemben, hogy talán hibát követtem el, amikor igent mondtam Jamesnek ott, a móló végén. Mi lett volna, ha kikosarazom? Gyanítottam, hogy akkor nem Ohióban tengetném a napjaimat, ráadásul olyan munkával, amit rühellek, és a házasságom sem kerülne végveszélybe. Talán Londonban élnék, és egy egyetemen tanítanék vagy kutatnék. Talán beleásnám magam a sok tündérmesébe, ahogy James nevezi őket. De az még mindig jobb lenne, mint ez a rémálom, ami a nyakamba szakadt, nem igaz?

Mindig is nagyra tartottam a férjem gyakorlatiasságát, azt, hogy mindent pontosan eltervez. A házasságom alatt végig úgy gondoltam, hogy James ezzel megóv az összes bajtól. Amikor egy-egy hirtelen ötlettől vezérelve valamilyen merész vállalkozásba fogtam – lehetett az bármi, ami nem illett bele az ő előre elgondolt céljai és vágyai közé –, hamar lerángatott a földre, amikor felvázolta a kockázatokat és a lehetséges hátrányokat. Végtére is, ez a racionális gondolkodás juttatta őt olyan magasra a cégnél. De most, hogy egy világ választott el Jamestől, életemben először merült fel bennem, hogy a dédelgetett álmaim Jamesnek talán nem jelentettek többet egyszerű, megoldandó számviteli problémáknál. Igen, valójában jobban érdekelte őt a beruházás megtérülése és a kockázatkezelés, mint az én boldogságom. Jamest mindig is józannak és megfontoltnak láttam, de most először egészen más színben tűnt fel előttem. Most már gyanítottam, hogy rám telepedett és manipulált.

Egy kicsit odébb fészkelődtem a széken, felemeltem a ragacsos combom a bőrülésről, aztán kinyomtam a telefonom. Itt, Londonban nem segít, ha a gondolataim haza kalandoznak, és azon jár a fejem, hogy mi lett volna, ha.

Az Old Fleet Tavernben lézengő vendégek ügyet sem vetettek a bárpultnál egymagában üldögélő harmincnégy éves nőre. Örültem, hogy ilyen észrevétlen maradhatok, és élveztem, ahogy a Boddingtons kellemesen átjárja az utazástól meggyötört, fájó tagjaimat. Az ujjaimat szorosan a korsóm köré fontam – a bal kezemen a gyűrű kényelmetlenül feszült az üvegnek –, aztán egy hajtásra kiittam a sört.

Az ajtón kilépve felmértem, merre kellene tovább indulnom. Úgy éreztem, igazán rám férne egy kis szunyókálás a hotelszobámban, mégis inkább arra indultam, ahol korábban a vászonnadrágos alak leszólított, és elhívott… hová is? A sárkutatókhoz? Nem, a sárforgatókhoz. Azt mondta, hamarosan, úgy fél kettő körül gyűlik össze a csapat, a lépcső alján. Elővettem a telefonom, és megnéztem, hány óra: délután 2 óra 35 perc volt. Megszaporáztam a lépteimet, mintha hirtelen új erőre kaptam volna. Tíz évvel korábban éppen ilyen kalandra vágytam, vagyis, hogy egy idősödő angol fickó nyomába eredve mindenfélét megtudjak a viktoriánusokról, no meg a sárforgatókról. James kétségkívül berzenkedett volna a spontán kaland miatt, de most nem volt ott, hogy visszatartson.

Egyedül megtehettem bármit, amihez csak kedvem szottyant.

Útközben elhagytam a La Grandét is – a szüleim az évfordulónkra ebben a puccos hotelben foglaltak nekünk szállást –, de szinte rá sem pillantottam. A folyónál hamar kiszúrtam a vízhez vezető betonlépcsőt. A meder távolabbi részén a sáros, zavaros örvény úgy kavargott, mintha valami vadul ficánkolt volna a víz alatt. Nekiiramodtam, magam mögött hagyva a járókelőket, akik mind szépen nyugodtan mentek a maguk dolgára.

A lépcső meredekebb és rozogább volt, mint amilyenre számítani lehetett egy amúgy modernizált nagyváros kellős közepén. A zúzott kőből készült lépcsőfokok közel fél méter magasak voltak. Lassan ereszkedtem le, miközben hálát adtam a sportcipőmért és a kényelmes válltáskáért. A lépcső alján megtorpantam, miután észrevettem, milyen mély csend vesz körül. A folyó túloldalán, a déli parton autók és gyalogosok robogtak el, de a hangok nem értek el ilyen messzire. Egyedül a hullámok halk csobogását, a vízben örvénylő kavicsok csörgését, no meg a fejem felett köröző magányos sirály vijjogását hallottam.

A kincsvadász csapat kicsit odébb ácsorgott. Mindannyian figyelmesen hallgatták a vezetőjüket, a férfit, aki korábban leszólított az utcán. Összeszedtem minden bátorságom, és elindultam feléjük, óvatosan kerülgetve az ingatag köveket és az iszapos pocsolyákat. A csoport közelébe érve minden erőmmel azon voltam, hogy magam mögött hagyjam az otthoni gondjaimat, és ne gondoljak se Jamesre, se a napvilágra került titokra vagy a kisbaba iránti beteljesületlen vágyamra. Egy rövid időre meg kellett szabadulnom a fojtogató bánattól és a haragtól, amelynek meglepően éles tüskéitől szinte a lélegzetem is elakadt. Tudtam, hogy bármivel töltöm is majd a következő tíz napot, semmi értelme nem lenne az emlékeimbe temetkezni, és újra átélni azt a pillanatot, amikor negyvennyolc órával korábban megtudtam James titkát.

Itt, Londonban, ezen az „ünnepi”, évfordulós utazáson végre meg kellet tudnom, én mit akarok, és ki kellett derítenem, hogy abban az életben, amelyre vágyom, lesz-e helye Jamesnek és a gyerekeknek, akiket reményeink szerint együtt nevelnénk fel.

Ehhez azonban fel kellett tárnom a saját igazságaimat.

3. FEJEZET

Nella

1791. február 4.

Amikor még az édesanyám vezette, a Back Alley 3-as szám alatt álló jó nevű női patika mindössze egyetlen helyiségből állt. A kisbolt békés és szerethető volt, az ember biztonságban érezhette magát. Lépten-nyomon gyertyák égtek, és csak úgy nyüzsögtek az egyedül vagy épp a kisbabájukkal érkező vásárlók. Abban az időben úgy tűnt, London minden egyes lakója ismeri a női betegségekkel foglalkozó patikát, és a súlyos tölgyfa ajtó, ami egyben az üzlet bejárata is volt, ritkán maradt huzamosabb ideig csukva.

De hosszú évekkel ezelőtt – miután anyám meghalt, Frederick elárult, én pedig elkezdtem mérgeket keverni a londoni asszonyoknak – kénytelen voltam két különálló helyiségre osztani a patikát: a feladatot könnyen meg is oldottam azzal, hogy középen falat emeltem, és az ajtót polcokkal takartam el.

Az első helyiséget továbbra is közvetlenül a Back Alley-ről lehetett megközelíteni. Bárki kinyithatta a bejárati ajtót – szinte soha nem zártam kulcsra –, de a legtöbben azt gondolhatták, talán rossz címre érkeztek. Akkoriban már nem tartottam semmit a bolthelyiségben egy ősrégi magos hordón kívül, de ugyan kit érdekelt volna egy hordónyi félig megrohadt árpagyöngy? Szerencsés esetben előfordult, hogy a sarokban patkányok tanyáztak, ami még inkább arra engedett következtetni, hogy az elhanyagolt kis patika már nem is működik. Ennek a helyiségnek a segítségével sikeresen álcáztam a tevékenységem.

Valóban rengeteg vásárló elmaradt. A fülükbe jutott anyám halálhíre, és miután a saját szemükkel is látták a csupasz patikát, feltételezték, hogy végleg bezárt az üzlet.

A kapzsi, pénzéhes környékbelieket és az enyveskezű fiatal suhancokat azonban nem tántorította el az ürességtől kongó bolthelyiség. Ők beljebb merészkedtek, és végigvizslatták a polcokat, hátha elemelhetnek némi portékát vagy legalább egy-egy könyvet, ám nem jártak szerencsével. Nem hagytam ott semmit, amit ellophattak volna, így hát ők is odébbálltak. Amilyen hamar csak lehetett.

Mindannyian ostobák voltak – csak azok az asszonyok nem, akiknek az ismerősük, a nővérük vagy az anyjuk súgta meg, mit hol kell keresni. Egyedül ők tudták, hogy az árpagyöngyös hordó igen fontos szerepet tölt be: ide rejtették azokat a leveleket, amelyek tartalmát hangosan senki nem merte idézni. Egyedül ők tudták, hogy a polcok mögött rejtőzik az ajtó, amely a női nyavalyákat gyógyító kis patikámba vezet. Egyedül ők tudták, hogy néma csendben, mérgektől megbarnult ujjakkal várakozom az ajtó túloldalán.

Itt vártam aznap pirkadatkor, hogy megérkezzen végre az asszony, a legújabb vásárlóm.

Amint megnyikordult a sikátorból nyíló tárolóhelyiség ajtaja, tudtam, hogy megérkezett. Kikukucskáltam a polcok közül, az alig észrevehető kis résen, hátha megpillantom őt a félhomályban.

Egyszer csak döbbenten kaptam a szám elé reszkető kezem. Tévedés történt? Semmiféle asszony nem volt ott, csak egy kislány, nem több tizenkét vagy tizenhárom évesnél. Szürke gyapjúruhát viselt, vállán egy elrongyolódott, sötétkék köpennyel. Talán eltévedt? Vagy egyike azoknak a kis tolvajoknak, akiket nem téveszt meg az üres tárolóhelyiségem, és mindenáron el akarnak emelni valamit? Amennyiben így lenne, jobban tenné, ha a péktől csenne el néhány cseresznyés süteményt, hogy egy kicsit kikerekedjen.

A lány azonban, bármilyen fiatalka volt is, pontosan pirkadatkor érkezett a boltba. Ott állt, határozottan, magabiztosan a tárolóhelyiség kellős közepén, tekintetét egyenesen a polcokkal fedett álfalba fúrta, amely mögött én álltam.

Nem, ez a látogató nem véletlenül tévedt ide.

Nyomban eltökéltem, hogy fiatal korára hivatkozva elzavarom őt, aztán meggondoltam magam. A levelében azt írta, hogy az úrnője férjének keres valamit. Mi lesz a patikámmal, ha ez a bizonyos úrnő egy befolyásos hölgy, itt a városban, és egyszer csak a fülébe jut, hogy elhajtottam a kislányt? Ráadásul, miközben a résen át tovább leselkedtem, a dús, fekete hajkoronát viselő lány határozottan felszegte a fejét. Kerek szeme fényesen csillogott. A tekintetét nem sütötte le, még csak nem is pislogott a sikátorra nyíló bejárati ajtó felé. Kissé megborzongott, de biztos voltam benne, hogy annak is csak a hűvös levegő az oka, és nem az izgatottság. Ez a kislány nem volt gyáva, ahhoz túlságosan is büszkén húzta ki magát.

De honnan fakadt a bátorsága? Az úrnője szigorú parancsa adott neki erőt, vagy valami sötétebb titokról volt szó?

Óvatosan félrehúztam a reteszt, széles mozdulattal kitártam a polcokkal fedett ajtót, és intettem a lánynak, hogy lépjen be. Ő rezzenéstelen arccal nézett körbe az apró patikában. A helyiség olyan szűkös volt, hogy ha középre álltunk volna, és kinyújtottuk volna a karunkat, megérinthettük volna a két átellenes falat.

A szememmel követtem a tekintetét a hátsó fal mellett álló polc irányába, amelyen apró üvegfiolák, bádogtölcsérek, tégelyek és mozsarak hevertek szanaszét. Egy másik falnál, a tűztől távol, anyám tölgyfa kredencében cserép- és porcelánedények sorakoztak. Ezekben tartottuk azokat a tinktúrákat és gyógyfüveket, amelyek még a leghalványabb fénytől is tönkremehetnek. Az ajtó melletti falnál egy hosszú, keskeny pult állt, amely a kislány válláig érhetett. Ezen patikamérlegek sorakoztak, mellettük üvegből és kőből készült súlyok, néhány összefűzött füzet a női betegségekről. Ha a lány kíváncsiságból a pult alatti fiókokba is bekukkantott volna, kanalakat, parafadugókat, gyertyatartókat és óntányérokat talált volna, no meg egy tucat pergamenlapot, amelyek közül néhányra sebtében különböző feljegyzéseket és számításokat firkantottak.

Óvatos léptekkel megkerültem a lányt, és bereteszeltem az ajtót, de közben nagyon ügyeltem, hogy a legújabb vásárlómban bizalmat ébresszek. Az aggodalmaim alaptalannak bizonyultak, mert a lány úgy huppant le a két székem egyikére, mintha már ezerszer járt volna nálam. Vékonyka volt, mogyoróbarna szeme hatalmasnak tűnt hosszúkás arcához képest. Összefűzött kezét az asztalra tette, majd rám pillantott, és elmosolyodott.

– Üdvözlöm – szólt.

– Én is üdvözöllek – feleltem, bár kissé meglepődtem a közvetlenségén. A következő pillanatban úgy éreztem, bolondság volt rosszat sejteni a halvány rózsaszín levél láttán, amit ez a gyermek írt. Sőt, magamban megállapítottam, hogy fiatal korához képest igazán gyönyörű a kézírása. Amint a félelmeim csillapodtak, az oldalamat fúrni kezdte a kíváncsiság. Szerettem volna többet megtudni a lányról.

A helyiség egyik sarkában terpeszkedő kandallóhoz fordultam. A vizes fazék, amelyet nem sokkal korában tettem a tűz fölé, most sűrű gőzfelhőket eregetett.

– Készítettem egy kis gyógyteát – mondtam. Megtöltöttem két csészét, az egyiket a lány elé tettem.

Ő megköszönte, majd magához húzta. Tekintete megállapodott az asztalon, ahol a csészék és a pislákoló gyertya mellett a naplóm feküdt a levelével együtt, amelyet korábban az árpagyöngyös hordóban hagyott: Az úrnőm férjurának reggelijéhez. Február negyedikén, napkeltekor. Arcára – amely már az érkezése idején is rózsás volt – halvány pírt festett a fiatalság és az élet.

– Miféle gyógyteát?

– Macskagyökér – feleltem. – Egy kevés fahéjjal ízesítve. Néhány korty felmelegíti a testet, még néhány kitisztítja és megnyugtatja az elmét.

Egy percig néma csend borult ránk, de nem volt olyan kínos, mint amilyen két felnőtt között lehetett volna. Feltételeztem, a lány hálás, hogy egyáltalán betérhetett hozzám a dermesztő hidegből.

Egy kis ideig hagytam, hadd melegedjen fel, inkább a pultomhoz léptem, és néhány apró, fekete kővel kezdtem foglalatoskodni. A köveket le kellett csiszolni, hogy a fiolákhoz dugóként használhassam őket. Éreztem magamon a lány tekintetét, ahogy kézbe vettem, a tenyeremmel a csiszolódeszkára nyomtam, és görgetni kezdtem az első követ. Tíz vagy tizenöt másodperc elteltével nem bírtam tovább, abba kellett hagynom és ki kellett fújnom magam.

Egy évvel korábban még percek alatt lecsiszoltam az összes követ. Még annyi időre sem álltam meg, hogy a hajamat félresöpörjem az arcomból. Most azonban, miközben a lány árgus szemekkel figyelt, képtelen voltam folytatni – túlságosan hasogatott a vállam. Különös volt ez a betegség: hónapokkal korábban kezdődött a könyökömben, azután átvándorolt a másik karomra, a csuklómra, majd a forró, feszítő érzés nemrégiben az ujjaimba költözött.

A lány mozdulatlanul várt, az ujjai szorosan a csésze köré fonódtak.

– És mi az ott, a tálban, a tűz mellett?

A kandalló felé pislantottam.

– Kenőcs – mondtam. – Disznózsírból és piros gyűszűvirágból.

– De fel kell melegíteni, igaz? Hogy ne legyen túl kemény.

Egy pillanatra a szavam is elakadt a gyors észjárásától.

– Igen, így igaz.

– És mire jó a kenőcs?

Egyszeriben elvörösödtem. Nem mondhattam el neki, hogy a piros gyűszűvirág szárított, őrölt levele magába szívja a bőrből a vért, így sokat segít a nőknek a gyermekágyas időszakban – erről egy ilyen fiatal kislány még nem tudhat.

– Sebekre kell tenni – mismásoltam.

– Mérgező kenőcs a sebekre?

– Ebben nincs méreg, gyermekem – ingattam a fejem.

Keskeny kis válla megfeszült.

– De az úrnőm, Mrs. Amwell azt mondta, hogy maga mérgeket árul.

– Ez így van, de nem csak mérgeket. Azok az asszonyok, akik halálos készítményekért jönnek hozzám, látják, mi minden sorakozik a polcokon, és beszámolnak róla a bizalmas ismerőseiknek. Valójában mindenféle olajat, tinktúrát és főzetet kínálok – mindent, amit egy tiszteletre méltó patikáriusnak tartania kell a boltjában.

Igazából, amikor évekkel korábban mérgeket kezdtem árulni, nem csak az arzént és az ópiumot hagytam meg a polcomon. Megtartottam az összes gyógyfüvet, amellyel enyhíteni tudtam a női betegségeket, az olyan ártalmatlan gyógynövényeket is, mint a muskotályzsálya vagy a tamariska. Hiába szabadul meg egy asszony az egyik betegségtől – például egy alattomos férjtől –, attól még sújthatják őt más nyavalyák is. A nyilvántartásom kiváló példa volt erre: a mérgek között számos gyógyhatású készítmény is felbukkant.

– Azt is mondta, hogy ide csak lányok járnak – folytatta.

– Ezt is az úrnőd mondta?

– Igen, asszonyom.

– Nos, nem tévedett. Ide valóban csakis lányok járnak. – A méregpatikámba soha nem tette be a lábát férfi, leszámítva azt az egyet, aki már jó ideje nem jött. Én kizárólag nőknek segítettem.

Anyám mindig is ragaszkodott ehhez az elvhez, és már egészen kicsi koromtól kezdve belém táplálta, mennyire fontos, hogy az asszonyok minden bajára enyhülést hozzunk. London a nőkről nem igazán gondoskodik; a városban tömérdek orvos él, de ők egytől egyig mind elvtelenek és korruptak. Anyám eltökélte, hogy a nők számára biztonságos menedéket teremt, ahol őszintén beszélhetnek a betegségeikről anélkül, hogy ki lennének téve a férfiak kéjvágyó pillantásainak.

Anyám amúgy is egészen más elveket vallott a gyógyítás terén, mint az orvosok. Ő a termékeny anyaföld jól bevált gyógyító füveiben hitt, nem pedig azokban a tudós könyvekben, amelyeket pápaszemes doktorok bújtak, miközben bőszen kortyolgatták a jó erős brandyt.

A kislány körülnézett, szemében megcsillant a gyertya fénye.

– Csodás! Tetszik ez a hely, bár kicsit sötét. Honnan tudja, mikor hajnalodik? Hiszen egyetlen ablak sincs itt.

A faliórára mutattam.

– Másképp is meg lehet állapítani az időt – feleltem. – Különben sincs szükségem ablakra.

– Szerintem már elege lehet a sötétségből.

Voltak napok, amikor valóban nem tudtam, hogy nappal van-e vagy éjszaka, hiszen már régóta nem éreztem ösztönösen az alvás és az ébrenlét természetes ritmusát. A testemre szüntelen fásultság telepedett.

– Már megszoktam – jegyeztem meg.

Milyen különös volt szemtől szemben üldögélni ezzel a gyermekkel! Az utolsó kisgyermek, aki ebben a helyiségben járt, én magam voltam, évtizedekkel korábban, amikor azt lestem, hogyan sürög-forog az édesanyám. Mivel azonban én nem a lányka anyja voltam, kezdtem kényelmetlenül érezni magam a jelenlétében. A gyermeki ártatlansága elbűvölt, de valóban nagyon fiatalka volt. Bármit gondolt is a patikámról, nem lehetett szüksége semmire az általam kínált gyógyírek közül – sem a termékenységet segítő gyógyfüvekre, sem a görcsoldó kányabangitára. Tudtam, hogy a méregért jött, ezért igyekeztem lassan a tárgyra térni.

– Még csak nem is nyúltál a teádhoz.

A lány bizonytalan pillantást vetett rám.

– Nem szeretnék udvariatlan lenni, de Mrs. Amwell a lelkemre kötötte, hogy legyek nagyon óvatos…

Egy intéssel beléfojtottam a szót. Okos kislány volt. Fogtam a teáját, nagyot kortyoltam belőle, aztán visszatettem elé.

Ő erre mohón megragadta a csészét, az ajkához emelte, és egyetlen hajtásra kiitta.

– Egészen kitikkadtam – sóhajtott. – Köszönöm, nagyon finom volt. Kaphatnék még?

Nagy nehezen feltápászkodtam, és két óvatos lépéssel a tűzhöz mentem. Hangtalanul összerándultam a fájdalomtól, amint felemeltem a nehéz teáskannát, hogy megtöltsem a csészét.

– Mi a baja a kezének? – tudakolta a lány a hátam mögül.

– Hogy érted ezt?

– Olyan furcsán tartja, mintha fájna. Megsérült?

– Nem. És különben sem illik kérdezősködni – figyelmeztettem, de már abban a pillanatban megbántam, hogy rendre intettem. Egyszerűen kíváncsi volt, éppen úgy, mint én annak idején.

– Mennyi idős vagy? – kérdeztem megenyhülve.

– Tizenkettő.

Bólintottam. Igen, én magam is így becsültem.

– Elég fiatal vagy.

A lány elbizonytalanodott, csak a szoknyája ütemes lengedezéséből sejtettem, hogy idegesen topog a padlón.

– Én még soha… – kezdte végül, aztán a torkára forrott a szó. – Én még soha nem öltem meg senkit.

Kis híján kitört belőlem a nevetés.

– Hiszen még gyerek vagy. Nem is gondoltam, hogy rövidke életed során halomra gyilkoltad az embereket. – A tekintetem a mögötte álló polcra tévedt. Egy tejfehér porcelánedényben négy barna tyúktojás volt. Ezekről aztán senki meg nem mondaná, hogy mérget rejtenek.

– És mi a neved?

– Eliza. Eliza Fanning.

– Eliza Fanning – ismételtem. – Tizenkét éves.

– Igen, asszonyom.

– És az úrnőd küldött ma ide, igaz? – Számomra ebből az derült ki, hogy az úrnője teljes mértékben megbízik Elizában.

A kislány egy ideig a homlokát ráncolva habozott, és amikor megszólalt, igencsak meglepődtem a válaszán.

– Igen, ő gondolta ki az egészet, de én javasoltam neki a reggelit. Az úr a közeli fogadóba jár vacsorázni a barátaival, és előfordul, hogy egy-két éjszakát távol tölt. Arra gondoltam, a reggeli lenne a legalkalmasabb.

Eliza levelére pillantottam, amely az asztalon hevert, és a hüvelykujjammal finoman végigsimítottam a szélét. Olyan fiatal volt, hogy úgy éreztem, muszáj tiszta vizet önteni a pohárba.

– Ugye, érted, hogy ez nem csak kellemetlenséget okoz majd az úrnak? Nem csak megbetegíti majd, hanem… – Lassan, érthetően beszéltem hozzá. – Hanem végez vele, mint ahogy egy állattal végezne. Biztos, hogy te és az úrnőd ezt akarjátok?

Eliza felpillantott rám, a tekintete élesen fúródott az enyémbe, a karját szorosan összefűzte maga előtt.

– Igen, asszonyom – felelte rezzenéstelen arccal.

4. FEJEZET

Caroline

Napjainkban • hétfő

– Ezek szerint képtelen volt ellenállni a folyó csábításának, igaz? – szólt egy ismerős hang. A sárforgatók vezetője kivált a csoportból, és felém indult. Túlméretezett, térdig érő gumicsizmát és kék gumikesztyűt viselt.

– Úgy tűnik, nem. – Igazából fogalmam sem volt, mit csinálunk majd itt a parton, de talán éppen ezért vonzott annyira a lehetőség. Önkéntelenül is elmosolyodtam. – Nekem is ilyet kell majd felhúznom? – biccentettem a csizmája felé.

A férfi megrázta a fejét.

– A sportcipője maradhat, de ezt vegye fel! – A hátizsákból előhúzott egy pár használt, mocskos gumikesztyűt. – Nem lenne jó, ha megvágná magát. Jöjjön csak, ott vagyunk, lent! – Elindult, majd hátrafordult. – Ja, egyébként a nevem Alfred, de mindenki Agglegény Alfnek hív, ami elég mókás, hiszen már lassan negyven éve élek házasságban. Azért ragadt rám ez a becenév, mert annak idején rengeteg hajlított gyűrűt találtam.

Alfred észrevette, milyen értetlenül pislogok rá, miközben a kesztyűt ügyeskedem magamra, így aztán folytatta.

– Több száz évvel ezelőtt a férfiak a lánykérés előtt meghajlítottak egy fémgyűrűt, hogy az erejüket fitogtassák a választottjuk előtt. Ha azonban a hölgy nem kívánt feleségül menni az illetőhöz, a gyűrűt egyszerűen lehajította a hídról, és nemet mondott. Úgy tűnik, rengeteg úriember kullogott haza a folyópartról agglegényként, ha érti, mire gondolok. Mindenesetre meglehetősen furcsa hagyomány ez.

A saját kezemre pillantottam. A gyűrűm a koszos gumikesztyű alatt bújt meg. A hagyomány nekem sem hozott szerencsét. Néhány héttel korábban, mielőtt az életem darabjaira hullott volna, vettem Jamesnek egy antik dobozkát, hogy abban tartsa az új névjegykártyáit. Csinos fémdoboz volt, hagyományos, házassági évfordulós ajándék, amely a tartós kapcsolatot szimbolizálta. Belevésettem James nevének kezdőbetűit, és kértem, hogy postán küldjék el. Éppen jókor érkezett – a londoni utazásunk előtti estén.

Azóta azonban minden balul sült el.

Amint megérkezett a doboz, felszaladtam az emeletre, hogy a bőröndömbe rejtsem. A szekrényből előszedtem pár holmit, amit még el akartam pakolni: néhány fehérneműt, egy magassarkú szandált, illóolajokat. Kiválasztottam a levendulát, a rózsát, az édesnarancsot és még jó párat. James különösen az édesnarancsot szerette.

Törökülésben a gardrób padlójára telepedtem, és elmélázva emeltem magam elé egy vérvörös tangát, amely alig volt több az ember derekán, illetve a két lába között futó vékony madzagnál. Rövid tétovázás után vállat vontam, és bedobtam a bőröndbe a terhességi teszt mellé, amelyet abban a kétségbeesett reményben vettem, hogy Londonban végre használhatom, ha elmarad a vérzésem. Erről rögtön eszembe jutott a terhességi vitaminom. Az orvosom tanácsára azóta szedtem, amióta elkezdtünk próbálkozni.

Épp a fürdőszobába indultam a vitaminért, amikor halk zümmögésre lettem figyelmes – James mobiltelefonja rezgett a komód tetején. Közönyös, futó pillantást vetettem rá, amikor azonban másodszor is rezegni kezdett, két betűn akadt meg a tekintetem: XO.

Remegve hajoltam a telefon fölé, hogy elolvassam a beérkezett üzeneteket. A feladó „B” néven szerepelt James névjegyei között.

Rettentően hiányozni fogsz! – szólt az első, majd a következő:

Nehogy annyi pezsgőt igyál, hogy elfelejtsd, mi történt múlt pénteken! XO

A második üzenethez, legnagyobb rémületemre, egy fényképet is csatoltak, amelyen egy íróasztalfiókba rejtett fekete bugyi volt látható. A bugyi alatt egy színes brosúrát véltem felfedezni James cégének logójával. A kép a munkahelyén készülhetett.

Döbbenten bámultam a telefont. A tenyerem izzadni kezdett. Hallottam, ahogy James a földszinten lévő konyhában matat. Mélyeket lélegeztem, hogy némiképp megnyugodjak, azután megragadtam a telefont, mintha halálos fegyvert szorongatnék a kezemben.

Lerohantam a lépcsőn.

– Ki az a B? – vontam kérdőre Jamest, és odamutattam neki a telefont.

A tekintete mindent elmondott.

– Caroline – szólalt meg nyugodt hangon, mintha csak az ügyfele lennék, akinek egy okfeltáró elemzést készülne előadni. – Ez nem az, aminek gondolod.

Reszkető kézzel rákerestem az első üzenetre.

– Rettentően hiányozni fogsz? – olvastam hangosan.

James előrehajolt, és a konyhapultra támaszkodott.

– Csak egy kolléganőm az. Már hónapok óta rám van kattanva, és a cégnél ezen szoktunk hülyéskedni. Komolyan, Caroline, nincs miért aggódnod.

Aljas hazugság! A második üzenetet kicsit későbbre tartogattam.

– Történt köztetek valami? – kérdeztem, miután nagy nehezen nyugodt hangot erőltettem magamra.

James nagyot sóhajtott, és miközben a hajába túrt, lassan kiengedte a levegőt.

– Néhány hónapja ismerkedtünk meg egy céges vacsorán – nyögte ki végül. James vállalata egy hajókázással egybekötött ünnepi vacsorát rendezett Chicagóban a frissen előléptetett munkatársak tiszteletére. A házastársak is részt vehettek a rendezvényen saját költségükön, de mi akkoriban a londoni útra spóroltunk, ezért úgy gondoltam, inkább kihagyom. – Aznap este megcsókoltunk egymást, de csak egyetlenegyszer. Túl sokat ittam, képtelen voltam tisztán gondolkodni. – James felém indult, a tekintete lágy volt, esdeklő. – Szörnyű hiba volt, elveszítettem a józan ítélőképességem. De semmi más nem történt, és azóta sem láttam őt…

Újabb hazugság. Az orra alá dugtam a telefont, és a fiókban lapuló fekete bugyira böktem.

– Biztos vagy benne? Mert éppen most küldte ezt a képet, és arra kért, hogy ne felejtsd el a múlt pénteken történteket. Szóval, az íróasztalfiókodban tartja az alsóneműjét?

James homloka gyöngyözni kezdett, ahogy lázasan magyarázat után kutatott.

– Ez az egész csak egy tréfa, Car…

– Baromság! – fojtottam belé a szót. Az arcomon könnyek csorogtak. A gondolataimban alakot öltött egy névtelen betolakodó – a nő, aki a fiókba tette a bugyiját –, és életemben először értettem meg, milyen mérhetetlen düh forrhat azokban, akik gyilkolni is képesek. – Nem azért maradtál bent péntek este a cégnél, mert annyira sok lett volna a munkád, igaz?

James nem felelt, de a hallgatása felért egy beismeréssel.

Akkor már tudtam, bármit mond is, többé nem bízhatok benne. Gyanítottam, hogy a saját szemével látta azt a bugyit, sőt, valószínűleg ő rángatta le az illetőről. Jamesnek ritkán akadt el a szava. Ha valóban nem történt volna semmi kettőjük között, hevesen tiltakozott volna. Ő azonban egy szót sem szólt, megtörten állt, arcára kiült a bűntudat.

A titok – a hűtlensége – szörnyű volt. Abban a pillanatban jóval kevésbé nyomasztottak az arra vonatkozó kínzó kérdések, hogy ki is az a nő, és mi is történt, mint maga a tény, hogy James hónapokig rejtegette előttem a titkát. Mi lett volna, ha akkor nem nézek rá a telefonjára? Meddig titkolózott volna még előttem? Hiszen előző este is szeretkeztünk. Hogy merészelte beengedni ennek a nőnek a szellemét az ágyunkba, arra a szent helyre, ahol a gyermekünknek kellett volna megfogannia?

A vállam némán rázkódott, a kezem remegett.

– És éjszakánként, amikor a babával próbálkoztunk, te rá gondoltál, és nem… – A szavak a torkomra forrtak, képtelen voltam kimondani, hogy rám. Nem bírtam elviselni a gondolatot, hogy ennek az esztelenségnek köze legyen hozzánk, az én házasságomhoz.

Mielőtt James szóhoz juthatott volna, éreztem, hogy felfordul a gyomrom, és képtelen vagyok legyűrni a szörnyű émelygést. Kirohantam a fürdőbe, bevágtam az ajtót magam mögött, majd sietve elfordítottam a kulcsot. Addig hánytam öklendezve, amíg végül már semmi nem maradt bennem.

Egy motorcsónak zúgása zökkentett ki a merengésből. Amikor felpillantottam, láttam, hogy Alf egyre csak bámul rám.

– Készen áll? – szegezte nekem a kérdést.

Zavartan bólintottam, és követtem őt az öt-hat főből álló csoporthoz. Néhányan a kövek között térdepeltek, és a kavicsokat pörgették az ujjaik között. Közelebb léptem Alfhez, és halkan odaszóltam neki.

– Sajnálom, de nem pontosan értem, mi is az a sárforgatás. Valamit keresünk?

Alf rám nézett, és felkacagott.

– Tényleg, még el sem mondtam? Nos, nagyon egyszerű a dolog. A Temze hosszan szeli át Londont, és ha az ember elég kitartóan keresgél, könnyen talál kisebb történelmi ereklyéket, akár a Római Birodalom korából is. Hajdanán a sárforgatók az így talált pénzérméket, gyűrűket és agyagedényeket mind eladták. A Viktória korabeli szerzők többek között arról is írtak, hogyan próbálják a nyomorgó kisgyerekek ezzel a módszerrel megkeresni a napi betevőt. Természetesen mi itt csak kedvtelésből keresgélünk. Az a szabály, hogy mindenki megtartja, amit talált. Nézzen csak oda! – mutatott a lábamra. – Éppen egy cseréppipán áll. – Lehajolt és felvette a keskeny kődarabnak látszó tárgyat, majd széles mosolyt villantott rám. – Egy nap alatt ezer hasonlót találhat. Nem nagy durranás, hacsak nem ez az első alkalom, hogy kutatni kezd. Ezt régen dohánylevelekkel tömték meg. Nézze csak a karimáját! Én úgy 1780 és 1820 közé teszem – magyarázta, majd elhallgatott, és leste, mit szólok.

Felvont szemöldökkel közelebbről is szemügyre vettem a cseréppipát. Nagy izgalommal töltött el, hogy több évszázados tárgyat tarthatok a kezemben. Korábban Alf említette, hogy a dagály minden egyes alkalommal újabb és újabb kincseket vet partra, amikor kiárad, illetve visszahúzódik a víz. Milyen régi műkincsek lehetnék még itt, karnyújtásnyira? Meggyőződtem róla, hogy a gumikesztyű jó szorosan tapad a kezemre, azután térdre ereszkedtem. Talán ráakadok még néhány cseréppipára, egy pénzérmére vagy egy hajlított gyűrűre, ahogy Alf mondta. Vagy talán levehetném a saját gyűrűm, meghajlíthatnám, és a vízbe hajíthatnám, hogy elvegyüljön a tragikusan véget érő szerelmi románcok emlékei között.

A tekintetemmel lassan végigpásztáztam a köveket, az ujjammal turkálni kezdtem a csillogó, rozsdabarna kavicsok között. Egy perccel később már tanácstalanul ráncoltam a homlokom. Mindenütt ugyanazt láttam. Arra gondoltam, tőlem akár gyémántgyűrű is rejtőzhet az iszapban, nem valószínű, hogy valaha megtalálom.

– Tudna adni egy ásót? – kiáltottam oda Alfnek, aki néhány méterre állt tőlem, és éppen egy tojásdad alakú tárgyat vizsgálgatott, amit az egyik csoporttag talált.

Alf felkacagott.

– A londoni kikötői hatóság tiltja az ásó használatát, sőt, sajnos, más eszközökkel sem lehet ásni. Egyedül a felszínt lehet átvizsgálni, szóval, csak akkor lehet bármit találni, ha a sors is úgy akarja. Legalábbis én ezzel áltatom magam.