Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

T. J. Klune

Somewhere Beyond the Sea

Tor Books, 2024

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Szente Mihály

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978-963-551-202-7

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2024 by T. J. Klune

© Hungarian translation 2024, Szente Mihály

© Hungarian edition 2024, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

A transzneműek közösségének, szerte az egész világon:

Látlak titeket, hallak titeket, szeretlek titeket.

Ez a történet nektek szól.

„Útelágazáshoz érkeztünk. Ennek a meghallgatásnak, és azoknak, amelyek esetleg követik még, az a céljuk, hogy meghatározzuk, szükséges-e változtatásokat eszközölnünk a mágikus közösség életét irányító, Szabályok és utasítások című kötet tartalmán. Ahogyan arról a sajtó végeérhetetlenül tudósít, a Mágikus Ifjakért és a Mágikus Felnőttekért Felelős Minisztérium a közelmúltban tüzetes vizsgálat alanya lett. A Rendkívül Magas Felső Vezetés feloszlatásával a minisztériumok állandó vezető testület nélkül maradtak.”

Arthur a kompból kiszállva, több évtized távollét után először lépett a sziget földjére, és azt hitte, mindjárt lángra lobban. Nem történt meg, de nem sokon múlt: a bensőjében a tűz forróbban égett, mint bármikor az utóbbi évek során. Erős késztetést érzett, hogy kitörjön a bőréből, széttárja a szárnyát, felröppenjen az égre, és érezze az ismerős, sóval átitatott szelet a tollai között. De tudta, ha megteszi, valószínűleg messzire repül, és mindörökre maga mögött hagyja ezt a helyet. És ezt nem akarta. Nyomós okkal tért vissza.

A komp tulajdonosa – a foltos kezeslábast viselő, ragyás képű, mogorva alak, aki az elbűvölő Merle{1} névre hallgatott, lekiáltott neki a tíz lábbal magasabban lévő korláttól:

– Azt ajánlom, jól gondolja meg ezt a dolgot! Ha elmegyek, itt ragad éjszakára. Sötétedés után nem jövök át.

Arthur nem nézett a révészre, mert megigézte az előtte nyújtózó földút, ami valamivel messzebb bekígyózott az erdőbe. Olyan sűrű volt, hogy a napfény még így, déltájban is alig érte el a talajt borító mohát és levélszőnyeget. A fülét a fehér homokot nyaldosó hullámok csobogása töltötte meg, és ez a fiatalságára emlékeztette: a jóra, a rosszra, mindenre.

– Köszönöm, Merle. Felbecsülhetetlenül értékes segítséget nyújtott – válaszolta végül, és visszanézett a kompra. – Azt hiszem, rendben leszek. Ha vissza kell térnem a szárazföldre, majd hívom.

– Hogyan? A szigeten nincs telefon. Nincs áram. Nincs víz.

– Ez hamarosan változni fog – felelte Arthur. – A szolgáltatók emberei holnap délelőtt tízre jönnek. Áthozza őket, ugye?

Merle komor képet vágott, de Arthur látta a szemében a mohóságot, ami épp csak megvillant egy pillanatra, és máris eltűnt.

– A díjszabás folyton változik – közölte Merle gőgösen. – A gázolaj nem olcsó, és egyetlen személyt hozni-vinni...

– Természetesen – szólt közbe Arthur –, ön illő díjazást érdemel, amiért erre áldozza az idejét.

– Igen. Hát igen. Azt hiszem, megérdemlem – válaszolta Merle pislogva, majd lenézett Arthur két bőröndjére, a régire, és az újra, majd feltette a kérdést: – Miért jött ide?

Az égen csupán egy-két felhő lebegett. Kékben pompázott, majdnem ugyanolyan kékben, mint az alatta elterülő víz. Ezen a nyár végi napon meleg volt az idő, de hát Arthurnek mindig melege volt. A sós levegő kellemesen csiklandozta az orrát, és mélyen magába szívta, majd visszakérdezett:

– Miért ne jöttem volna ide?

– Mert ez egy szörnyű hely – jelentette ki Merle, és megborzongott. – Kísértetek járnak itt, legalábbis ezt hallottam. Senki sem lakik a szigeten. Már jó ideje. – Átköpött a korlát felett, és hozzátette: – És amikor még laktak is itt, nem volt szabad beszélnünk róluk. Mindenki kussolt, tudja, hogy megy ez.

– Tudom – mormolta Arthur, majd hangosabban folytatta: – Mondja, nem ismer véletlenül egy Melvin nevű embert?

– Micsoda? Maga meg honnan... az apám volt.

– Mindjárt gondoltam – felelte Arthur. Uroborosz. A saját farkába harapó kígyó, a végtelen ciklus. Arthur arra gondolt, hogy talán hibát követ el. A tengerparton elterülő falu a sziget felől nézve ugyanúgy festett, mint annak idején: piros, sárga és zöld épületek sorakoztak odaát, nyári ruházatot viselő emberek jöttek-mentek, biztonságban, békességben, mit sem törődve a világgal – mert miért is ne tették volna? Emberek voltak. Ezt a világot nekik teremtették.

A komp is ugyanolyan volt, bár átesett némi felújításon: nemrégiben lefestették, és a régi, repedezett üléseket újakra cserélték. Még maga Merle is furcsa érzést keltett, annyira hasonlított Melvinre, főleg a kifejezéstelen tekintete és lefelé görbülő szája miatt.

Ugyanolyan volt. Minden ugyanolyan volt. Kivéve Arthurt.

– Ismertem őt valaha – mondta Arthur. Majdnem hozzátette, hogy és magát is, mert valóban emlékezett az örökké morcos tizenéves fiúra, aki a kezében felmosófával jött-ment a komp körül.

– Hát, már meghalt – közölte Merle. – Tíz éve.

– Sajnálom.

Merle legyintett egyet, és azt kérdezte:

– Honnan ismerte?

– Majd jelentkezem – válaszolta Arthur mosolyogva, azzal felkapta két bőröndjét, és kihúzta magát. Megérkezett. Végre-valahára megérkezett. Eljött a perc, hogy megtudja azt, amit megtudhat, és remélte, hogy ez a vállalkozás nem lesz hiábavaló. – Emlékezni fogok a kedvességére. Most megyek. Szép napot, drága barátom!

* * *

A földút mentén egyre sűrűbb lett az erdő, a szellőben mozgó lombok folyton táncoló árnyékokat vetettek a talajra. Arthur nem izzadt meg, még nem, de az út hosszabbnak bizonyult, mint ahogy emlékezett rá. Ilyen a fiatalság bolondsága – gondolta. – Határtalan energia, és amit egy mérföldnek hiszünk, az talán hat-hét a valóságban. Majdnem negyvenévesen jó formának örvendett, de az az idő, amikor még ki tudott futni a világból, végérvényesen elmúlt.

Végiggyalogolt egy kanyaron, és megtorpant. Fák torlaszolták el az utat.

Öt fa állt előtte, a törzsük olyan közel volt egymáshoz, hogy nem lehetett átbújni közöttük. Az ég felé nyújtózkodva magasan fölébe tornyosultak, és öregnek tűntek – legalább százévesnek –, de nem lehettek ennyi idősek. Amikor Arthur utoljára végigment ezen az úton, nem voltak itt, még karcsú csemeték formájában sem.

Ami azt jelentette, hogy valami történt itt. Vagy inkább: valaki cselekedett itt. Persze, nem a fák, és Arthur tudta, hogy figyelik.

Letette a bőröndjét, és odament a középen álló fához. A kérge repedezett volt, és érdesnek érezte, amikor rátette a kezét.

– Itt vagy? – kérdezte. – Nyilván, igen. Gyanítom, hogy ez a te műved.

Az egyedüli válasz madárdal formájában érkezett.

– Ismersz engem – folytatta Arthur. – Vagy azt, aki voltam. – Felnevetett, de minden jókedv nélkül. – Abban a reményben tértem vissza erre a helyre, hogy jobbá és szebbé teszem annál, amilyen valaha volt. – Lehunyta a szemét, nekinyomta a homlokát a fa törzsének, és hozzáfűzte: – És egyedül is végigcsinálom, ha kell, de szükségem van az engedélyedre.

Megérezte, hogy a fa rezegni kezd, mire kinyitotta a szemét. Aztán lassan hátrált, és azt látta, hogy az úton álló fák halk morajlás kíséretében, egyre jobban rázkódnak, majd a gyökereik sorban kirobbantak a földből. Jókora csápokra emlékeztettek, mialatt végigkúsztak a felszínen, és rácsavarodtak az út mentén álló fákra. Végül hangos recsegéssel megfeszültek, és félrehúzták a fákat, hogy átjárót nyissanak.

Csak a középen álló fa maradt a helyén. Megremegett, az ágai lengedeztek, és levelek hullottak le róla. Arthurnek a szeme se rebbent, amikor egy vékony gally megsimogatta az arcát, és egy zöld levél megcsiklandozta az orrát. A fejében egy hang azt suttogta: A fiú. A fiú, akiben tűz lobog, hazatért.

– Igen – suttogta halkan –, visszajöttem.

A fa elfordult, a földút berepedezett, és számos helyen felhasadt. A gyökerek kiemelkedtek a talajból, és Arthur vigyorgott, amikor azt látta, hogy a nyúlványok végtagként szolgálnak, és a fa kisétál az út szélére. Amint helyet talált magának, a gyökerek visszabújtak a föld alá. Az úton keletkezett gödrökben és repedésekben felemelkedett a föld, betöltött minden mélyedést, és pár pillanat leforgása ez az útszakasz ugyanolyan sima lett, mint az előtte lévő, valamint az utána következő.

– Köszönöm! – mondta Arthur fennhangon, és fejet hajtott. – Ha és amikor készen állsz, beszélhetünk.

Azzal felvette a bőröndjeit, és folytatta útját.

* * *

A pillanat, amikor Arthur kiért az erdőből, és huszonnyolc év óta első ízben meglátta a házat, a legkevésbé sem tűnt rendkívülinek. A sziklaoromra épült ház fölébe magasodott, a nap hátulról világította meg. Előtte egy beton szökőkút volt, a medencét zöld és fekete mohafoltok tarkították. A falak sok helyütt javításra szorultak, megrepedeztek és megtörtek; félig eltemetődött tégladarabok hevertek a gazban a ház körül. A fehér keretes ablakok közül jó néhány kitört, és az elülső homlokzatot beszövő borostyán vette körül valamennyit. A tetőből kiemelkedő, húsz láb magas torony úgy nézett ki, mintha a legkisebb lökéstől is ledőlne. A ház mellett elvadult kert terült el. Aranyszínű, piros és rózsaszín virágok tarkították, amelyek elborították a pavilont is, ennek egyik oszlopába egy kilencéves fiú, akinek ereiben tűz keringett, hogy bebizonyítsa, hogy létezik, belevéste a neve kezdőbetűit: AFB. Arthur Franklin Parnassus.

A főépülettől nem messze egy kisebb ház állt, amit Arthur még sosem látott. Még nem létezett, amikor annak idején elment innen, amikor a könnyeit törölgette, mert bántotta a szemét az erős napfény, miután oly sok időt töltött sötétségben, és egy erős kar fonódott a vállára, mialatt valaki egy várakozó autóhoz vezette. Ez a másik épület kicsi volt, és ugyanolyan téglából építették, mint a házat, ami időről időre megjelent az álmaiban. Tudta, hogy az úgynevezett árvaház egy-két évente gazdát cserélt, de amennyire meg tudta állapítani, már jó ideje senki sem lakott itt. A vendégház – mert a kisebbik épület annak látszott – egyelőre megfelelt neki. Az ablakai sértetlenek maradtak, és a teteje jobb állapotban volt, mint a nagyobbik épületé, amelyről a múlt viharai számos cserepet lesöpörtek.

Arthur a terasz lépcsőjének közelében hagyta a bőröndjét, elindult, és úgy lépkedett, mintha egy álomba csöppent volna. A kerten átvezető ösvény nehezen járhatónak bizonyult, annyira benőtte a növényzet. Elhaladt a pavilon mellett, és kitartóan gyalogolt az elvadult kertben. Az ösvény a ház oldala mentén vezetett tovább, majd mögé kanyarodott, és ő hamarosan meglátta a fekete égésnyomokkal teli, kétszárnyú faajtót. A láncon rozsdás lakat lógott. Arthurnek volt hozzá kulcsa. Az összes kulcs nála volt.

Nem ment le a pincébe. Tudta, hogy mi van odalent. Hosszú, keskeny, párhuzamos mélyedések a falon. Megfeketedett kövek, amiket az ő tüze perzselt meg. Örökös sötétség, amit csak a saját lángjainak fénye tudott elűzni.

És ekkor egy szellem jelent meg mögötte, a nyakára fonta a karját, és miután így lefogta, a fülébe hörögte:

– Megérdemelted! Meg fogod tanulni, hogy hol a helyed! Jól jegyezd meg, amit mondok, fiú! Mondd ki! Mi vagy te? Mondd ki!

– Szörnyszülött – felelte Arthur tompa hangon, és a kar eltűnt.

Sokáig bámulta még a pince ajtaját, mialatt a nap lassan siklott felette az égbolton.

* * *

Arthur úgy gondolta, nem képes rá. Nem értette, miért is hitte valaha, hogy sikerülhet. Túl sok volt. Az egész, így együtt, túl sok volt. A haját markolva ballagott vissza a ház elé. A poggyásza ott volt, ahol hagyta.

Lehajolt, és abban a pillanatban, amikor a keze a bőrönd fogantyújához ért, valaki a nevén szólította:

– Arthur!

A hang tisztán, erősen zengett, mintha a gazdája a teraszon állt volna.

Arthur felkapta a fejét. Körülnézett, de nem látott senkit.

Ám hamarosan rájött, hogy nincs egyedül. Felfedezett valamit, amit a megérkezésekor nem vett észre: apró, sárga virág nőtt át a verandára vezető lépcső legalsó fokának meggörbült deszkájából. Akkora lehetett, mint a hüvelykujja, de kitartónak és szívósnak bizonyult, addig nyomult felfelé a fában, amíg kiért a napfényre.

Arthur lassú léptekkel tartott felé. A lépcsőhöz érve leguggolt a növény előtt, óvatosan megtapogatta a sárga szirmokat, és melegnek érezte őket. Újjászületés. Állhatatosság. Szín. Élet. Minden fontos egy aprócska csomagban.

Arthur elmosolyodott, és hosszú idő óta első ízben azt érezte, hogy valami helyrejön a bensőjében.

– Szóval – mondta halkan –, ha neked sikerült, azt hiszem, nekem is sikerülni fog.

* * *

A nyár lassan őszbe fordult, a levelek sárgultak, és a levegő hűlni kezdett. Arthur a teraszon állt, és a korlátot csiszolta, hogy előkészítse festéshez. Arra gondolt, fehérre keni le, hogy menjen az ablakkeretekhez, amikkel már végzett. Merle egész hasznosnak bizonyult, noha folyamatosan dohogott, amiért minden héten anyagokat kellett hoznia a szigetre. Bár az is igaz, hogy amikor megkapta a pénzét, rendszerint felhagyott a morgással. Sőt, ha fél szívvel is, de segített berakni a szállítmányt abba a bordó mikrobuszba, amit Arthur pár héttel korábban vásárolt.

Arthur már majdnem végzett az utolsó korlátszakasz csiszolásával, és eljött az idő, hogy ellenőrizze, rendesen szárad-e a konyhai padlólapok fugája. Épp készült bemenni a házba, amikor valami mintha megrebbent volna az agyában, mintha egy pillangó szárnya érintette volna meg a bőrét.

Az út felé nézett.

Egy nő állt ott, aki hosszú, lenge, fehér ruhát viselt, de a lábán semmit. Az állát büszkén felszegte, fehér afrofrizurája úgy vette körül a fejét, mint egy kisebbfajta felhő. A haját piros és fehér virágok díszítették, amelyek folyamatos nyíltak és csukódtak a délutáni napsütésben. A nő bőre szemnek kellemes, sötétbarna árnyalatban játszott. Kortalannak látszott, fiatalos arca élesen elütött sötét szemétől, ami ősöregnek hatott, és jelenleg bizonytanságot sugallt.

A hátából négy, kar hosszúságú szárny meredt ki, és ezek folyamatosan meg-megrebbentek. Áttetszőek voltak, és a rajtuk áthatoló napfény ezernyi különböző színnel vetült a földre. A nő csupasz karja a teste mellett lógott, karcsú, hosszú ujjai finoman remegtek.

Arthur lassú léptekkel ereszkedett le a lépcsőn. Amikor leért, megállt, és sokkal idegesebb volt annál, mint amire számított. Nem tudta, mit mondjon, hol kezdje.

A nő felnézett a házra, majd ismét őt fürkészte, és megszólalt:

– Hát itt vagy...

Úgy beszélt, mint régen: lágy, dallamos és némi szomorúsággal árnyalt hangon.

– Igen – felelte Arthur.

– Miért?

– Mert ez a helyes – válaszolta Arthur egyszerűen.

A nő úgy bólogatott, mintha ezt a választ várta volna. Tett egy lépést előre, és a talpa alatt fű sarjadt a földből. A háta mögött fűvel benőtt lábnyomok jelezték, hogy merről jött.

– Ez a ház – mondta aztán. – Ez a hely... Fel kellett volna gyújtani.

– Igen.

– És mégis itt vagy.

– Igen, itt vagyok – erősítette meg Arthur békésen mosolyogva. – És te is itt vagy. Te és én, újra együtt.

A nő megcsóválta a fejét, és azt kérdezte:

– Hogy vagy képes itt állni? Hogy tudsz akár csak gondolni... – Elhallgatott, sóhajtott egyet, és miután leeresztette a szárnyait, tovább beszélt: – Megfordult a fejemben a gondolat, hogy megsemmisítem. Miután... miután valamennyien elmentetek. Gondoltam rá, hogy eljövök ide, és megnyitom alatta a földet, hadd nyelje el az egészet. – A kézfejével megtörölte a szemét.

– De nem tetted – mormolta Arthur.

– Nem – felelte a nő. – Nem tettem meg. – Elnézett a fák felé, és folytatta: – És most azon töprengek, hogy miért. Miért nem tettem meg? Miért vártam? Sőt, egyáltalán miért is jöttem ide ezen a napon?

– Erre nem tudok válaszolni – mondta Arthur. – Csak annyit tehetek, hogy azt mondom: ezúttal másmilyenek lesznek a dolgok. Megadom a gyerekeknek azt, amit még sosem kaptak meg: egy helyet, ahol azok lehetnek, akik lenni akarnak, függetlenül attól, hogy mire képesek, vagy honnan származnak.

– Ezt egyedül nem tudod megvalósítani.

– De igen – állította Arthur. – És ha kell, meg is teszem.

– Nem! – jelentette ki a nő, azzal odament hozzá és anélkül, hogy felé nézett volna, kikapta a kezéből a csiszolópapírt. Aztán halkan mormolva felment a lépcsőn, és szemügyre vette a korlátot. Végül bólintott egyet, és elkezdett csiszolni ott, ahol Arthur az imént abbahagyta.

– A ruhád! – figyelmeztette Arthur. – Nem szeretnéd...?

A nő abbahagyta a munkát, és azt felelte:

– Semmi gond. Ez csak egy ruha.

Arthur sokáig figyelte őt, amint tovább dolgozott, és a lába valamiért nem akart mozdulni. Amikor végül a nő felé nézett, odaköszönt neki:

– Üdv, Zoe!

– Szia, Arthur! – válaszolta Zoe Chapelwhite. Az alsó ajka megremegett. – Én... – Elhallgatott egy pillanatra, majd hadarni kezdett: – Annyira sajnálom, hogy...

Arthur feltartotta a kezét, és közbeszólt:

– Erre semmi szükség. Tőled nincs rá szükség.

– De meg sem próbáltam megakadályozni...

– Zoe! – vágott közbe ismét Arthur. – Nem a te hibád. Sosem tehettél róla. Azt kockáztattad volna, hogy leleplezed magad. Ha megtudták volna, hogy ki vagy, érted is eljöttek volna.

– Ez már sosem fog kiderülni – mormolta Zoe, a tekintetét a korlátra szegezve.

– Valószínűleg nem – erősítette meg Arthur. – De akármi történt is, itt vagy. Ez mit mond el rólad? Valami jót, gyanítom.

Zoe a szemét törölgetve felelt:

– Küldjétek hozzám a megfáradtakat, a nyomorultakat, a szabadságra sóvárgók tömegeit.

– Emma Lazarus – mondta Arthur derűsen. – Igen, Zoe. Mindet befogadjuk.

– És te ezt komolyan is gondolod – suttogta Zoe.

– Igen, komolyan – erősítette meg Arthur. – És minden segítségre szükségem van, de ha ez valami olyasmi, amit nem tudsz megtenni, megértelek. Dolgozom tovább, ahogy eddig is. Lehet, hogy kicsivel tovább tart, de végül célba érek.

Zoe nem ment el.

* * *

Több mint fél év kellett, hogy használható állapotba hozzák a házat. Arthur tudta, hogy ha minden úgy megy, ahogyan reméli, alapos szemlékre fog sor kerülni, és ha csak egyetlen apró részlet hibádzik, azt fel fogják használni ellene.

Egy napon Zoe rászólt, hogy álljon le.

– Mi történt? – kérdezte Arthur. Éppen a konyha falának egy részét festegette, ahol apró buborékok maradtak a festék alatt. Igaz, az érintett terület négy hüvelyk széles és nyolc hüvelyk magas volt, de nem maradhatott így. Tökéletesnek kellett lennie.

– Gyere velem! – kérte Zoe.

– Most nem lehet – tiltakozott Arthur a fejét rázva. – Több a dolgunk, mint valaha. Holnap hozzák a mulcsot, és a kerti pavilonnak még neki sem álltam. Találtam egy kiálló szeget a padlón, és ez azt jelenti, hogy meg kell vizsgálnom az összes szeget az egész házban, nehogy...

– Arthur, a munka befejeződött – szólt közbe Zoe. – Majdnem egy hónappal ezelőtt végeztünk. Te is tudod, és én is tudom. – Pár pillanatig merőn bámulta Arthurt, majd hozzátette: – Menj az irodádba! Tudod, hogy mit kell elintézned. – Sarkon fordult, hogy távozzon, de a konyha ajtajában megállt, és anélkül, hogy visszafordult volna, azt mondta: – A sziget régebben nagyobb volt. Ezt tudtad?

Azzal elment, és Arthur a helyiség közepén állva, sokáig nézett utána.

* * *

Arthur engedelmeskedett, és egy írógépet talált az öreg íróasztalon. Máris bele volt fűzve egy üres, fehér papírlap, és további lapok feküdtek mellette. A legfelsőn, hegyes betűkkel, rövid üzenet szerepelt, amit Zoe firkantott le:

Ideje hazahozni őket!

Z.

Arthur nevetett. Aztán sírt.

– Félek – suttogta. – Jobban félek, mint életemben valaha.

Aztán gépelni kezdett, és nem hagyta abba, amíg nem végzett.

A Mágikus Ifjakért Felelős Minisztérium illetékeseinek

A nevem Arthur Parnassus. Egy ajánlattal fordulok Önökhöz. Nemrégiben megvásároltam egy bizonyos házat a Marsyas-szigeten. A múlt év során néhány társam segítségével felújítottam az épületet, hogy ne csupán lakható legyen, hanem ismét megfelelő otthonként szolgálhasson elárvult mágikus gyerekek számára. Mellékelve küldöm a fotókat, amelyek az elvégzett munkát dokumentálják...

Aztán Arthur megtette azt, amit a tízéves önmaga sosem tehetett meg: postára adott egy levelet. Amikor bedobta a borítékot a falu postaládájába, meglátott valamit, amit korábban sosem vett észre, és úgy érezte, a vére belefagy az ereibe. A postahivatal ablakában plakát függött, amit egy család képe díszített. Középen egy szőke kisfiú és egy szőke kislány mosolygott jókedvűen, a szüleik közrefogták őket, és ők négyen kézen fogva sétáltak egy napfénybe úszó, vadvirágokkal teli réten. Alattuk vastag, fekete betűkkel szerepelt a felirat, amit Arthur újra és újra elolvasott, mert nem akart hinni a szemének.

A családja védelme önnel kezdődik!

Ha lát valamit, mondjon valamit!

Alatta pedig:

Készült a Mágikus Ifjakért és Felnőttekért Felelős Minisztériumok megbízásából.

Arthur sarkon fordult, és visszasietett a komphoz.

* * *

Eltelt egy hónap. Aztán kettő. Majd három, négy és öt. Arthur nem esett kétségbe. Tudta, hogy csupán idő kérdése, de választ fog kapni.

Aztán egy hűvös, őszi napon megszólalt a csengő.

Egy férfi állt a teraszon, egyik kezében bőröndöt tartott, a másikban aktatáskát. Fiatalabb volt annál, mint amire Arthur számított – a harmincas évei elején járt, és jóképű volt; hullámos, sötét haja kissé összekócolódott a tengeren való átkelés alatt. Fekete öltönye tökéletesen illett karcsú alakjához, a nyakkendője haragos vörösben játszott, fekete bőrcipőjét az út pora borította.

– Üdvözlöm! – köszönt fennhangon. – Mr. Arthur Parnassust keresem.

Arthur előrenyújtotta a jobbját. Egy kisebbfajta próbának szánta.

– Megtalálta – közölte aztán.

A férfi éppen csak egy pillanatig habozott, mielőtt megrázta a felkínált a kezet. A fogása szilárdnak, a bőre melegnek bizonyult. Miután elengedték egymás jobbját, a férfi mosolygott, és így folytatta:

– Á, milyen csodálatos! A Mágikus Ifjakért Felelős Minisztérium Rendkívül Magas Felső Vezetésének képviseletében érkeztem. A nevem Charles Werner. Azért jöttem, hogy beszéljünk az ajánlatáról, és nekünk is van egy ajánlatunk az ön számára. Ez egy kissé... szokatlan, de azt hiszem, érdekesnek fogja találni.

Arthur tudta, hogy mi történik: felcsaliztak neki egy horgot. És mégis, megtette az egyetlen dolgot, amit megtehetett – oldalra lépett, és behívta a házba Charles Wernert.

* * *

Valamivel később Arthur Parnassus a mólón állva fürkészte a közeledő kompot. A fedélzetén egy gyermek utazott. Az első, de nem az utolsó. A nap már a tenger felszíne fölé ereszkedett nyugaton, és a fényétől a hullámok gyorsan mozgó, apró tűzhegyeknek látszottak.

– Félsz? – kérdezte Zoe, aki Arthur mellett állt.

– Á... azt hiszem, igen – felelte Arthur. – Sok mindentől félek. De ettől? Nem. Ettől soha. Nincs okom arra, hogy féljek.

És a fejében csábító suttogás visszhangzott: Ők azok, akiknek félniük kell.

Arthur a tudata legmélyére űzte ezt a hangot, és mialatt a komp tovább közeledett, énekelni kezdett:

– Valahol... túl a tengeren... engem vár...

A kedvesem az aranyló homokon áll,

És a közelgő hajókat figyeli...

Egy

Évekkel később, egy meleg, júniusi reggelen Arthur Parnassus kinyitotta a szemét, és rögtön résnyire húzta. Az ablakon valahogy túl erős napfény áradt be, és ennek láttán ebben az álomittas állapotában riasztó gondolatai támadtak azzal kapcsolatban, hogy a jelenséghez a Sátán egy bizonyos fiának van valami köze. Az előző héten a fiú azzal fenyegetőzött, hogy nekicsapja a Napot a Földnek, miután egy erős vihart követően megpróbált életre kelteni egy sárból gyúrt embert, és emiatt bajba került. Amikor Arthur rátalált, a fiú a feje búbjától a sarkáig mocskos volt, míg a sárember csak félig készült el. Arthur emlékeztette, hogy nem adhat értelmes tudatot a sárnak, mire a fiú – szokásához híven – ígéretet tett, hogy bosszút áll, mégpedig azzal, hogy megsemmisíti az egész bolygót.

Így aztán, amikor Arthur hirtelen felült az ágyon, nem tudta biztosan, hogy ő maga mennyiben hibás. Persze, nem hitte el, hogy Lucy valóban egymásnak ütközteti a Napot és a Földet, de a fiú valóban odáig volt a sáremberért, akiből mostanra csak egy terebélyes sárfolt maradt.

Arthur az éjjeliszekrényen álló ébresztőórára pillantva rájött, hogy nem a Nap közeleg, hogy a végső pusztulást hozza a bolygóra: nem, ennél sokkal, de sokkal rosszabb dolognak kellett történnie.

Szombat reggel nyolc óra harminckettő volt, és a házban csend uralkodott.

Ha valaki hat különböző méretű és alakú, különféle mágikus képességekkel rendelkező gyermeket nevel, az tudja, hogy az ágyban heverészés vágyálom csupán, semmi más. A gyerekek – különösen ezek a gyerekek – a jelek szerint nem értették az idő koncepcióját. Mert például csak az előző napon egy formátlan, zöld paca lépett be a hálószobába hajnali fél hatkor, és mélységes örömről tanúskodó hangon azt kiabálta, hogy véletlenül tintát lövellt az orrából, és eddig nem is tudta, hogy képes rá.

– Nem dugtam bele tollat, vagy bármi mást – közölte aztán. – Miért tintázok össze mindent? Ó, te jó ég, gondoljátok, hogy most már férfi vagyok? És az is érdekelne, hogyan lehet leszedni a tintát a mennyezetről.

Ez természetesen egy beszélgetést eredményezett, amelynek során eldöntésre került, hogy a tinta kétségkívül a pubertás jele, ami miatt a pacafiú előbb grimaszolt, majd rátért arra a kérdésre, hogy hogyan fog kinézni bajusszal vagy mellszőrzettel. Mire Arthur végre visszafeküdt, további három gyerek érkezett a szobába, és még reggel hat sem volt.

Arthur most, hogy a negyvenes évei közepén járt, úgy vette észre, hogy a reggel hat általában hamarabb jön el, mint régebben. Amikor nyújtózott egyet, az ízületei recsegtek-ropogtak, szőke haja (amibe ősz szálak is vegyültek már, és ezek napról napra szaporodtak) ezerfelé állt. A háta valami csodálatosan ropogott, miközben begörbítette a lábujjait. De az alvás utolsó foszlányai is elillantak a fejéből, és az elméje egyre tisztult.

Hol vannak a gyerekek?

Arthur a mellette fekvő halom felé fordult. Linusnak csak a ritkuló, barna hajjal borított feje búbja látszott ki a takaró alól, és halkan hortyogva, békésen aludt. Arthur megrázta őt, közben a szobához csatlakozó kamra felé pillantott. Az ajtaja nyitva állt, a lakója – napok és bolygók megsemmisítője – eltűnt, nem maradt más utána, csak egy félig bevetett ágy, néhány elhajított zokni a padlón, és a falakon lógó, törött és repedezett hanglemezek.

– Miazzz – mormolta Linus álmosan. – Nem, mama, nem akarok segíteni megkeresni a jamgyökeret.

– Linus! – mondta Arthur, és megint megrázta a párját. – Ébredj! Baj van.

A következő pillanatban majdnem kiesett az ágyból, mert Linus Baker hirtelen felült – gyűrött pizsamája összevissza csavarodott rajta, a haja égnek állt –, és a szemét tágra nyitva körülnézett.

– Ki volt az? – kérdezte recsegő hangon. – Ki lopta el a jamgyökereket a nagyanyám pincéjéből? – Pislogott egyet, és azt mormolta: – Fogalmam sincs, miért mondtam ezt. – Megveregette terjedelmes pocakját, és folytatta: – Alighanem csak álmodtam. Ez a büntetés, amiért süteményt ettem lefekvés előtt. – Leengedte a kezét, és a homlokát ráncolva kérdezte: – Arthur? Miért bámulsz így rám?

– Imádlak – felelte Arthur, és teljességgel komolyan is gondolta.

– Ó... – mondta Linus, és elvörösödött. – Igen, hát persze. Történetesen, én is így érzek irántad. Ezért ébresztettél fel? Igazán kedves, de... miért süt így a nap? Mennyi az idő?

– Fél kilenc van.

– Reggel fél kilenc? Az lehetetlen! – tiltakozott Linus, és döbbenetében nagyra nyitotta a szemét. – Még sosem hagyták, hogy ilyen sokáig aludjunk. A legkésőbbi időpont hat negyvenkettő volt, de az is csak azért, mert Zoénál töltötték az éjszakát. De még akkor is hazajöttek, és felébresztettek minket. – Kiugrott az ágyból, az ajtóhoz sietett, és lekapta az ottani kampón lógó, két ugyanolyan kék köpeny egyikét. – Miért vagy még az ágyban? Meg kell keresnünk őket!

Arthur kiszállt az ágyból, és immár felgyorsulva mozgott. De ahelyett, hogy átvette volna a köpenyt, két kézre fogta Linus arcát, és a szájára tapasztotta a száját, a pokolba a reggeli, rossz lehelettel. Linus lassan, kábán pislogott, és Arthur szerette volna, ha mindig ilyen marad.

– Ezt miért kaptam? – kérdezte aztán Linus.

– Mert megtehettem.

– Értem. Bármikor, újra megteheted, amikor csak kedved van hozzá.

– Valóban? – felelte Arthur, és előrehajolt, hogy akkor újra megtegye.

Ám ezúttal egy kéz fogta meg az arcát, és szelíden visszafelé tolta.

– Megteheted – mondta Linus –, vagy mehetünk, és kideríthetjük, hogy miért hagytak aludni minket. Esküszöm, ha megint hazahoztak egy állatot új barátnak, lesz hozzájuk néhány szavam.

– A legutóbbi nem is volt olyan vészes – dörmögte Arthur, azzal átvette a köpenyt, és belebújt.

– Az a gyík akkora volt, mint Calliope – felelte Linus fintorogva –, és megpróbálta megenni a kedvenc cipőmet.

– Te pedig a szokásos eleganciáddal és magabiztosságoddal kezelted a helyzetet, amikor is ordítottál, és óriáskígyónak nevezted a szerencsétlent.

– Tudom, valamikor a múltban a fejedbe vetted, hogy jó a humorod – válaszolt Linus. – És az is, de ez most nem a viccelődés ideje. Hanem a pániké.

– Talán nincs semmi baj, és túlreagáljuk a dolgot – vetette fel Arthur, mert szeretett volna legalább félig-meddig észszerűen viselkedni.

Linus a szemét forgatva vágott vissza:

– Ugyanolyan jól tudod, mint én, hogy ami velük kapcsolatos, azt nem lehet túlreagálni. Emlékszel még, amikor Talia... hol van Calliope?

Calliope, az úgynevezett gonosz teremtmény. Ránézésre közönséges macskának látszott, de nem hasonlított egyetlen macskához sem, amikkel Arthur valaha találkozott. Nem csak a mérete miatt – hatalmas volt, és bolyhos bundája miatt még nagyobbnak tűnt –, és nem is a színezete miatt – fekete volt, csupán a mellkasán terült el egy kisebbfajta fehér folt. Nem, az a fényes, zöld szeme különböztette meg a többi macskától. Calliope figyelt, örökösen figyelt, és kétségkívül folyton azt tervezte, hogyan veszejtsen el valakit, aki nem méltó arra, hogy létezzen az ő jelenlétében. Jóllehet Arthur tudta, hogy az emberi lények hajlamosak emberi vonásokat tulajdonítani a kedvenc állataiknak, és túl sokat képzelni az intelligenciájukról, (Jaj, annyira okos! Nézd, mennyi mindent tanult meg alig hat hónap alatt!), Calliope valami egészen más volt. Ha Arthur nem lett volna tisztában az igazsággal, azt gondolta volna, hogy a macska érti az emberi beszédet. Viszont, a fajára jellemző módon, megtartotta magának a véleményét és a gondolatait, és nem törődött senkivel és semmivel.

Éjszakánként általában összegömbölyödve feküdt az ágyuk végében, és figyelmeztetés gyanánt dorombolt, ha valamelyikük csak egy kicsit is megmozdította a lábát.

De a macska helye most üres volt, csak fekete szőrszálak maradtak utána a takarón, amit Sal kötött neki. Amikor annak idején a fiú megmutatta neki az ajándékot, Calliope olyan hangos nyávogással fejezte ki az örömét, hogy az egész házban hallani lehetett.

– Bizonyára Calliope is velük van – vélekedett Arthur. – És ha igen, akkor tudom, hogy nincs semmi bajuk. Ő nem hagyná, hogy történjen velük valami.

– Igaz – helyeselt Linus. – Jaj mindenkinek, aki megpróbál ártani nekik, amikor Calliope a közelükben van! Ha valakinek egy macska kikaparja a szemét, az, gondolom, elég fájdalmas lehet.

* * *

A hosszú folyosón csend uralkodott. Az ajtók nyitva álltak, a gyerekek hálószobái üresek voltak. Sal szobájában az íróasztal az ablaknál állt, az írógép gondosan be volt rakva abba a monogramos tölgyfa dobozba, amivel Arthur és Linus karácsonykor ajándékozták meg a fiút. Chauncey szobájából enyhe sószag áradt ki, a padlót meleg tengervíz borította, amit a szivattyú fűtött csöveken át szívott fel az óceánból. Phee szobájában több tucat növény lógott a mennyezetről, míg a falat erdőt ábrázoló freskó borította, amit a gyerekek festettek, ki-ki a maga stílusában: Lucy fái leginkább csontvázakra emlékeztettek, míg Talia fái barna pálcákra tűzött, zöld vattacukroknak. Az utóbbi gyermek, a kerti gnóm szobájából meglepő módon hiányoztak a növények, cserébe a falra erősített parafa táblákon kerti szerszámok káprázatos gyűjteménye pompázott. És végül, de nem utolsósorban, ott volt még a padlástér egyik zuga, amelyben egy bizonyos sárkánymadár felépítette számos fészkei egyikét. Arthur felmászott a mennyezeti csapóajtónál álló létrán, és körülnézett a félhomályos padláson. Látta Theodore fészkét, a takarókat, törölközőket, és a téglát, amiben a gyermek három hete szerelmesedett bele, de a sárkánymadár nem volt odafent.

Arthur nem akart pánikba esni, de attól, hogy nem tudta, hol vannak a gyerekek, olyan érzése támadt, hogy egy jeges kéz markolja meg a szívét. Zoe szólt volna nekik, ha valaki hívatlanul közeledett volna a sziget felé, de ez a tudat kevéssé enyhítette az aggodalmait.

– Látsz valamit? – kérdezte Linus a folyosóról.

– Semmit – felelte Arthur, és leereszkedett a létrán.

– Hol lehetnek? Engedély nélkül aligha mentek el, vagyis nem, ha...

Ebben a pillanatban tompa dörrenés és csörömpölés hallatszott a földszint felől.

– A konyha! – hördült fel Arthur és Linus egyszerre.

* * *

A földszintre vezető lépcső közelébe érve mindketten megnyugodtak. A korlát felett kinézve meglátták, hogy Phee a legalsó fokon üldögél. Az erdei tündér laza copfba kötve viselte vörös haját, a szárnyai meg-megrebbentek a háta mögött. Rövidnadrágot és zöld trikót viselt, fehér vállát apró szeplők tarkították. A tizenkettedik születésnapja után rövid idő alatt hihetetlenül sokat nőtt.

A kislánnyal szemben Chauncey állt, a formátlan, zöld fiú, akinek karok helyett csápjai voltak, és azokon tapadókorongok sorakoztak. A feje tetejéből két hosszú, vékony kocsány meredt ki, ezek végén ült a két szeme, amelyek fel-le ugrándoztak, ha a fiú izgatott lett valamiért. Chauncey hosszú felöltőt viselt, amit övvel fogatott össze ott, ahol vagy a dereka volt, vagy a mellkasa, és hogy miért öltözött így, azt Arthur és Linus hamarosan megtudta.

– Szerinted meghallották? – kérdezte Chauncey a maga különös, bugyborékoló-szörcsögő hangján.

– Csss! – szólt rá Phee. – Halkabban!

Chauncey szemkocsányai összehúzódtak, míg végül a szeme a feje tetején ült, szélesen elterülve, és pislogás nélkül meredt egy bizonyos irányba.

– Gondolod, hogy meghallották? – suttogta a fiú.

– Valószínűleg nem – felelte Phee, és meghúzogatta a felöltő alsó részét. – Mindketten horkolnak, úgyhogy nem hiszem, hogy bármit meghallanának.

Linus szusszant egyet, és Arthur nyíltan, derűsen mosolygott.

– Ó, én is horkolok? – érdeklődött Chauncey.

– Fiú vagy, tehát valószínűleg. Mire kell ez a felöltő?

Chauncey büszkén kihúzta magát, és elégedetten közölte:

– Titkos küldetést hajtunk végre. Mindenki tudja, hogy amikor valaki titkos küldetést hajt végre, ennek megfelelően kell öltöznie. – Felhajtotta a felöltő gallérját, és mély, fojtott hangon hozzátette: – Chauncey titkos ügynök, szolgálatára.

– Azt hittem, londiner szeretnél lenni – jegyezte meg Phee.

– Lehetek mindkettő – válaszolta Chauncey. – Kémkedek, nyomozok, és cipelem a poggyászt. Ezt fedett ügynöknek nevezik. Egy könyvben olvastam. – Ekkor 360 fokban körbefordította a szemét, majd azt kérdezte: – Mondhatok neked valamit, amit még sose mondtam senkinek?

– Persze – felelte Phee. – Mi az? Jól vagy?

Chauncey intett az egyik csápjával, és azt mondta:

– Aha, jól. Nem, nem is csak jól. Hanem fenomenálisan jól.

Linus oldalba bökte Arthurt a könyökével, és izgatottan suttogta:

– Hallottad ezt? Ezek szerint érnek valamit a szókincs-leckék!

– ...ami ugyanazt jelenti, mint a fantasztikus és a káprázatos – magyarázta Chauncey, amikor mindketten ismét a lépcső felé fordultak.

– Mit szeretnél elmondani nekem? – kérdezte Phee nevetve.

– Jól van – válaszolta Chauncey, és belekezdett: – Volt már olyan, hogy mentél az erdőben, megláttál egy fenyőtobozt a földön, és senki sem volt ott, aki rád szólt volna, hogy nem ehetsz fenyőtobozt?

– Hát, lehet... Viszont...

– Ó, te jó ég! – suttogta Chauncey. – Hát veled is megtörtént! Azt hittem, én vagyok az egyetlen. Most már jobban érzem magam.

– Te... te megettél egy fenyőtobozt?

– Meg! – közölte Chauncey büszkén. – Tippelj, milyen az íze!

– Halvány fogalmam sincs.

Chauncey előredőlt, mígnem az arcát pár hüvelyknyi távolság választotta el a kislányétól, és azt felelte:

– Emlékszel még arra, amikor Talia megpróbált pekánpitét csinálni, de elfogyott a pekándió, ezért mézes cukorkával pótolta, és túl sok cukor volt benne, és Linus azt mondta, ki fognak rohadni a fogaink, de azért megettük, és három napig nem aludtunk, mert színek illatát éreztük?

– Ilyen a fenyőtoboz íze? – kérdezte Phee, és értetlenül nézett a fiúra.

– Nem, csak nekem tetszik a történet. A toboz íze rossz volt, és ezer évbe telt, mire elrágtam.

Phee köhécselt, és a hangja alapján majdnem elnevette magát.

– Meg... megetted az egészet? – kérdezte aztán.

Chauncey pislogott, előbb a bal, aztán a jobb szemével, és azt felelte:

– I-igen. Miért?

– A lány fenyőtobozokban lévő magok ehetőek, és úgy hívják őket, hogy pignoli – magyarázott Phee. – Ezek egy kicsit édes, kicsit dió ízűek. Olaszországban sütikhez használják.

Chauncey sötétedni kezdett, miután felvette a fenyőtű színét, és azt kérdezte:

– Az mondod, felfaltam egy lányt? Jaj, ne! – Hadonászni kezdett a csápjaival, és ijedten hadart: – Nem akartam megtenni! Csak ráestem, és valahogy... bekerült a számba?

– Te jó ég – suttogta Linus. – Parnassus, egy szót se! Meg se mukkanj!

– Ez nem ilyen – közölte Phee. – A növények lehetnek fiúk és lányok, de nem úgy, mint te vagy én. Ők is élnek, de máshogy. Számos növény hermafrodita, ami azt jelenti, hogy egyszerre fiú és lány. Mint például a rózsafélék és a liliomok. Amikor azt mondom: lány, csak arról beszélek, hogy olyanok, amik magot teremnek.

– Ó... – sóhajtott Chauncey nagyokat pislogva. – Már értem. Vagyis, amikor fenyőtobozt eszem, nem eszem embereket.

– Huh... Nem!

– Ó, hála az égnek – suttogta Chauncey, és a bőre színe borsózöldre változott. – Már így is éppen eléggé félnek tőlem.

– A legkevésbé sem – mormolta Linus, és elindult lefelé a lépcsőn.

Arthur azonban óvatosan megfogta a csuklóját, visszahúzta, és a fejét csóválva jelezte neki, hogy maradjon és hallgasson.

Linus ingerülten összepréselte a száját, majd kinyitotta, és azt suttogta:

– Nem hagyom, hogy Chauncey azt higgye, hogy ő egy...

– Tudom – szólt közbe Arthur fojtott hangon. – De adjunk Phee-nek egy esélyt!

Phee megmarkolta a felöltőt, és annál fogva magához húzta Chauncey-t. A fiú köré fonta a csápjait, és fejére eresztette a szemét.

– Történt valami? – kérdezte a tündér.

– Lehet – mormolta Chauncey, és sóhajtott egyet.

– Szeretnél beszélni róla?

– Talán.

– Nem kell most rögtön, főleg, ha nem állsz készen rá – mondta Phee, és megsimogatta a fiú hátát.

– Hülyeség az egész – motyogta Chauncey. – Bejött egy nő. Tudod, hány bőröndje volt? Hét! – És... – Innentől álmodozó hangon folytatta: – Mr. Swanson... – Ő volt a szálloda vezető londinere, egyben Chauncey hőse – egy másik vendéggel foglalkozott, ezért én mentem, hogy segítsek a hölgynek.

– Ez annyira rád vall – jegyezte meg Phee.

– De amikor felajánlottam neki, hogy viszem a poggyászát, sikoltozni kezdett, hogy egy tengeri csiga nyúlkál a cucca felé.

– Egy tengeri csiga? – ismételte Phee. – Ugyan már! Csak szeretné!

– Ugye? – felelte Chauncey, azzal kibontakozott a lány karjából, és ő is visszahúzta a csápjait. – Mr. Swanson meghallotta, miket mond, és odajött. Azt hittem, átveszi tőle a táskáit, de ehelyett tudod, mit csinált?

– Mit?

– Azt mondta nekem, hogy az olyanokat, mint ez a nő, nem látjuk szívesen a mi előkelő intézményünkben, aztán kirúgta a nőt a szállodából.

– Azta... – ámuldozott Phee, és hozzá hasonlóan Arthurt is lenyűgözte az, amit hallott. – Fogadok, hogy a nő ettől nagyon dühös lett.

– Azt hittem, mindjárt felrobban – közölte Chauncey. – Aztán Mr. Swanson azt mondta, hogy itt az ebédidő, és szendvicset ettünk, és mesélt nekem más londinerekről, akikkel régebben találkozott.

– De... – mondta Phee.

– Egyszerűen nem értem – jelentette ki Chauncey. – Nem akartam mást, csak segíteni. Nem tudom irányítani, hogy hogyan nézek ki. Nem tehetek róla, hogy...

– Rohadtul jóképű vagy? – szólt közbe Phee.

– Mi...? – kérdezte Chauncey, és döbbenten tátogott.

– Jóképű vagy – mondta a tündér. – És ami még jobb, egyedi. Még sosem láttam senkit, aki úgy nézett ki, mint te. A szemed? Hú, tűnj a közelemből! Annyira menő a szemed. Azt hiszed, bárki más közülünk tudna úgy viselni egy felöltőt, mint te? Emlékszel, milyen viccesen néztem ki, amikor felpróbáltam a londinersapkádat? De amikor rajtad van, nem vágyom másra, mint hogy gyorsan telerakjak ruhával egy bőröndöt, hogy átvehesd tőlem, még ha nem is utazom sehová.

– Igen, nagyon jól tudok bőröndöt átvenni – helyeselt Chauncey,

– Az biztos! – erősítette meg Phee. – Nem mondhatom neked azt, hogy ez az eset többé nem fog megismétlődni. Csak arra kell emlékezned, hogy ők a rosszak, nem pedig te.

– Nem vagyok szörnyeteg – mondta Chauncey.

– Nem vagy az! – vágta rá Phee. – Te Chauncey vagy. A legjobb Chauncey, akit valaha ismertem.

– És rohadtul jóképű vagyok.

– A pokolba is, igen!

– És annyi tobozt ehetek, amennyit csak akarok, mert azok nem emberek.

– Kivéve, hogy talán nem fogod jól érezni magad, amikor majd kakilnod kell.

– Én mindig jól érzem magam kakilás közben, úgyhogy gond egy szál se!

Ekkor ismét csörömpölés hallatszott a konyha felől, majd egy apró ördög káromkodott egy kiadósat, és ehhez olyan kifejezéseket használt, amiket bizonyosan nem ebben a házban sajátított el.

– Ez a gennyedző szamárhere! – mondta végül.

– Csináld azt, amit én! – suttogta Arthur, és visszahúzta Linust a folyosóra. Sal szobája előtt megálltak, majd Arthur rákacsintott Linusra, a karját a feje fölé lendítve nyújtózott egyet, és hatalmasat ásított. Aztán jó hangosan, hogy odalent is hallják, azt mondta:

– Ó, te jó ég, most aztán végre kialudtam magam! Te is, drága Linusom?

– Ó, hogyne! – válaszolta Linus gyakorlatilag kiabálva. – És a legkevésbé sem aggaszt, hogy milyen állapotok uralkodnak a konyhában. Csakis az érdekel, hogy milyen kipihentnek érzem magam.

Rögtön ezután mindketten a szájukra csapták a tenyerüket, és hangtalanul nevettek, mert Chauncey kiabálni kezdett odalent:

– Harci állomások! Harci állomások! A csirkék a tyúkól felé tartanak, hogy letelepedjenek!

Újabb lárma hallatszott a konyha felől, és Lucy azt harsogta:

– De még nem vagyunk készen! Tartóztassátok fel a csirkéket!

Arthur és Linus hamarosan a lépcső tetejéhez értek, és Phee, illetve Chauncey a ma született bárányok ártatlanságával, elbűvölően mosolyogtak fel rájuk.

– Jó reggelt! – köszönt Arthur, és Linusszal együtt lefelé indult. – Phee, Chauncey, jól aludtatok?

– Nagyon jól! – trillázott Chauncey. – És ami még jobb, nem csinálunk semmiféle tiltott dolgot.

– Még nem – dünnyögte Linus.

Arthur és Linus megölelte a lányt és a fiút, és mindkét gyerek nagy erővel kapaszkodott beléjük. Amint elengedték egymást, Linus odaszólt Arthurnek:

– Úgy tűnik, ma reggel nem érzékeltük az idő múlását. Ti semmit sem tudtok erről, ugye?

– Kik? Mi? – kérdezte Phee, és megrebegtette a szempilláit.

– Fogalmunk sincs, miről beszélsz – tette hozzá Chauncey.

– Hmm... – hümmögött Arthur. – Nos, gondolom, el kéne kezdeni reggelit csinálni. Linus, mi lenne, ha megnéznéd, hol vannak a többiek? Én pedig megyek a konyhába, és...

Phee és Chauncey a konyhaajtóhoz rohantak, megálltak előtte, hogy eltorlaszolják az utat, és a tündér kijelentette:

– Nem mehetsz be. Mert... foglalt.

Arthur a gyerekek felett lévő, kerek ablakra pillantott, és látni vélt egy pikkelyekkel borított testet, amint átrepül a konyhán – és karmokat is látott, amelyek egy habverőt tartottak. A következő pillanatban kedves arc jelent meg az egyik ablakban. Sal tágra nyitotta a szemét ijedtében, aztán eltűnt onnan, majd Lucy kiabált:

– Hogy érted azt, hogy itt vannak, az ajtó előtt?

– Ebből nagy baj lesz – jelentette ki odabent Talia. – Hogy sikerült tésztát kenned a mennyezetre?

– Ügyesen kell célozni – morogta Lucy. – Hagyj békén!

– Jaj, ne! – mondta Chauncey feltűnően hangosan. – Most jut eszembe, hogy beszélnem kell Arthurrel és Linusszal dolgokról. És izékről!

– Nevezz meg kettőt! – kérte Linus, és összefonta a karját a mellkasán.

– A krumpliról és Portugáliáról! – vágta rá Chauncey.

– Mi van velük? – tudakolta Arthur higgadtan.

– Halvány fogalmam sincs – vallotta be Chauncey, majd letörten hozzátette: – Sajnálom, Phee. Megtettem, amit tudtam.

– Bizonyára... valamit azért tettél – felelte Phee. – Most, miután lebuktunk, őszintén is beszélhetünk. – Szigorú tekintettel meredt Linusra és Arthurre, és kijelentette: – Az egész a mi közös ötletünk volt, úgyhogy ha meg akartok büntetni valakit, akkor mindenkit meg kell büntetnetek!

– Ez komoly ügynek tűnik – jelentette ki Arthur komoran.

– És meglehetősen aggasztónak is – tette hozzá Linus.

– Várjatok egy kicsit! – kérte tőlük Phee, azzal csápon ragadta Chauncey-t, és mindketten lassan behátráltak a szomszédos helyiségbe. Noha a tündér mindent megtett, hogy a felnőttek ne tudják meg, mi folyik odabent, a kétszárnyú lengőajtó viszonylag szélesre nyílt, így Arthur és Linus pár pillanatra beláttak a konyhába.

Amikor az ajtószárnyak csukott állásba lendültek, Linus megszólalt:

– Mi van a falon?

– Ketchupnek tűnt – felelte Arthur. – Hát nem csodálatos?

– Te és én mást értünk a csodálatos szó alatt...

– Akkor talán neked sem ártana egy szókincs-lecke – ugratta Arthur a párját.

Halk, tompa hangok hallatszottak odabentről, de mivel ezek egy hatfős gyerekcsapattól származtak, a „halk” kifejezés kissé talán téves volt.

– Tudják! – suttogta kiabálva Chauncey. – Odakint állnak, és mindent tudnak. Végünk van!

– Lucy – mondta Phee –, mi az ördögöt műveltél a pulttal?

– Volt egy kis gondom a tojások feltörésével – vallotta be Lucy. – Aztán Calliope besétált, és a padló most tele van az ő ragacsos lábnyomaival.

– Hogy kerültek a mennyezetre a nyomai? – érdeklődött Chauncey.

– Amikor kimértem a vajat, véletlenül megfordítottam a gravitációt.

– Ó, ez igazán érhető – dünnyögte Chauncey. – Fogadni merek, hogy másokkal is gyakran megesik, mivel ételt készíteni nagyon nehéz.

Theodore hangosan csipogott, majd Sal kijelentette:

– Theodore-nak igaza van. Vállalnunk kell a felelősséget a rendetlenségért, amit mi teremtettünk.

– Te nem csináltál rendetlenséget – mondta Talia. – Lucy műve az egész. És az enyém is, mert nem volt tisztességes az, hogy neki kellett feltörnie az összes tojást.

– Nem mindet én törtem fel. Az egyiket rád bíztam, erre te a falhoz vágtad.

– Nem! – mondta Sal határozottan. – Mindnyájan, együtt vagyunk benne ebben a dologban.

– Így van – helyeselt Chauncey –, mindenki kapjon szépen büntetést! Ki van mellettem? Miért nem látok felemelt csápokat?

Theodore hangos kattanásokat hallatott, amit mély morgás követett, és a gyerekek felkacagtak.

– Hát igen, Linus pontosan ezt csinálná – mondta aztán Phee. – Fogadok, hogy tisztára elvörösödne az arca.

– Nem, én aztán soha – tiltakozott csendesen Linus.

– Nahát, kissé mintha elpirultál volna – suttogta Arthur. – Rosszul vagy, drága Linusom?

– Ezt miattad tartják viccesnek!

– Phee – mondta odabent Sal –, foglald le őket, amíg elkészülünk! Mindenki más: takarítsunk ki annyira, amennyire csak tudunk! Minél gyorsabban dolgozunk, annál hamarabb végzünk.

Phee kibújt a résnyire nyitott ajtószárnyak között, és elbűvölően mosolygott.

– Á, jó reggelt! – köszönt vidáman, mintha a felnőttek nem hallottak volna minden egyes szót. – Köszönöm a türelmeteket. Igazán hálás vagyok érte.

– Csodálatos – felelte Arthur. – Akkor most bemehetünk a konyhába?

– Ööö... – Phee a háta mögé nézett, majd visszafordult, és azt válaszolta: – Még... inkább ne! Ó, most jut eszembe! Linus, szeretnék feltenni egy fontos kérdést, egy nagyon fontos kérdést. Ez jár a fejemben már legalább... egy teljes perce.

– Lélegzet-visszafojtva várunk – dörmögte Arthur.

– Helyes! – vágta rá Phee. – Szóval... hmm... – Összerezzent, mert bent a konyhában valami a padlóra zuhant. Aztán, mielőtt Arthur véleményezhette volna a dolgot, Phee (elég hangosan) megszólalt: – A szerveidről van szó.

– Már megint? – nyöszörögte Linus. – Hányszor kell még közölnöm Taliával, hogy nem érdekel, mit mond, nem fogok aláírni egy nyilatkozatot, amiben lemondok az újjáélesztésről, egyben engedélyezem, hogy megkapja a májamat, a vesémet és a tüdőmet.

– Én is ezt mondtam neki – felelte Phee. – Aztán emlékeztettem rá, hogy úgyis csak idő kérdése a dolog. Szóval, mindenki nyer!

Arthur a hangját szinte suttogásig halkítva azt mondta:

– Hallottuk, miről beszéltél Chauncey-val.

Phee lesütötte a szemét, és feszengve, toporogva állt. Az összes gyerek közül ő volt a legrejtélyesebb. Szerette a testvéreit, és teljes mértékben támogatta őket. Arthur tudta róla, hogy együttérzésre hajlamos, kedves, cserébe nem kicsit ingerlékeny. Mindezeken felül zavarba jött, ha dicsérték, vagy ha a figyelem középpontjába került. A vele való foglalkozás folyamatos kötéltánc volt: ha túl nagy nyomás nehezedett rá, magába zárkózott, vagy elterelte a szót, és témát váltott. Arthur feladatának tekintette, hogy legalább naponta egyszer megmondja a tündérnek, mennyire büszke rá.

– Nem nagy ügy – mondta végül Phee. – Chauncey-nak kellett valaki, akivel beszélhet, és pont ott voltam. Bárki más megfelelt volna neki. – Ekkor megvonta a vállát, és másfelé nézett.

– Lehetséges – felelte Arthur. – De Chauncey nem hozzám fordult. Nem Linust kereste meg, és nem is a többi gyereket. Hozzád fordult, Phee. Veled akar beszélni, ha öröm éri, és akkor is, ha problémája támad.

– Nem kellene, hogy problémái legyenek – vágott vissza Phee. – Azt hittem, javulni fognak a dolgok. Azt mondtad, minden jobb lesz. – Mielőtt a felnőttek válaszolhattak volna, a tündér lehorgasztotta a fejét, és halkan hozzátette: – Bocsánat. Ez nem volt tisztességes.

– De, abszolút rendben van – válaszolta Linus. – Tényleg ezt mondtuk nektek. És azt kívánom, bárcsak lenne jobb válaszom a számodra azon kívül, hogy ezekhez a dolgokhoz sok idő kell. Sajnálom – fűzte hozzá, és megfogta a lány kezét.

Phee felnézett Linusra, és Arthur meglepetten látta az ellágyulás jeleit a tündér szemében, a rést azon a félelmetes páncélján. Phee időről időre megmutatta a belül rejtőző kislányt, és Arthur ugyanoly kincsnek tartotta ezeket a pillanatokat, mint Theodore a gombjait.

– Köszönöm, Linus – suttogta Phee. – Igazad van.

– Érted bármit – mondta Linus. – Most pedig, benézhetünk végre a konyhába, vagy még...

Mielőtt befejezhette volna a mondatot, Lucy féktelen örömről tanúskodó üvöltést hallatott, majd azt kiabálta:

– Tudsz tüzet fújni? A rohadt életbe, Theodore! Gyerünk, gyújtsunk fel mindent!

– És ez a mi végszavunk – jelentette ki Arthur.

– Ez van, ha sokáig alszol – dohogott Linus. – Amikor már kezded azt hinni, hogy mostantól egy órával többet pihenhetsz, valaki elkezd tüzet fújni.

{1} feketerigó (A ford.)