Az ötleteink mögött álló agytudomány,
avagy miért az álmodozók
mentik meg a világot

részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Hilde Østby og Ylva Østby: Kreativitet. Hjernevitenskapen bak ideene og hvorfor dagdrømmerne skal redde verden
Cappelen Damm, Oslo, 2020

A fordítás a NORLA támogatásával készült.

Fordította Domsa Zsófia
Szakmailag ellenőrizte Nagy István Miklós

Copyright © Cappelen Damm AS 2020
Hungarian translation © 2021 Domsa Zsófia
Magyar kiadás © 2022 Park Kiadó, Budapest
Borítóterv © Kåre Martens/madebyhandverk.no
A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Borítóterv © Kåre Martens/madebyhandverk.no

ISBN 978 963 355 765 5

Felelős kiadó Tönkő Vera
Felelős szerkesztő Elekes Dóra
A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Tóth Magdaléna
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
A borítót az eredeti alapján készítette Féder Márta

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Gratulálok, barátom!

Rajtad a sor.

Bárhová mehetsz!

Fel is út, le is út!

Dr. Seuss

Vera Micaelsen emlékére (1974–2018)

Bevezetés Falnak megyek
az akerselvánál

Avagy kreatívvá tehet-e egy fejsérülés?

„– Kezdd az elején – mondta a Király nagy komolyan –, és folytasd, amíg a végéhez nem érsz: akkor hagyd abba”.

Aztán szó szerint falnak mentem.

Egy kőfalnak, szinte éreztem az ízét, ahogy a biciklim teljes erővel nekicsapódott: furcsa, hűvös, fémes íze volt. Bár az is lehet, hogy csak a vér ízét éreztem.

Aznap történt, amikor a húgommal, Ylvával közösen írt könyvünk, A titokzatos memória bemutatója lett volna. Újságírók és rádiósok előtt kellett volna beszélnünk a könyvről, az emlékezet működéséről. Előtte beadtam – vagyis inkább bedobtam – a lányomat az óvodába, és ahogy csak bírtam, tekertem végig az Akerselva mentén. A szívem a torkomban dobogott, gondolatban a szereplésre készültem. A bicikliút a folyó acélszürke sávját követte, amely zavartalanul szeli át Oslót, hidak alatt, szürkés őszi fűcsomókkal benőtt lankák mentén. Nem tudom, miféle ötlettől vezérelve fordítottam el figyelmetlenül a fejem, meg voltam győződve róla, hogy több méterre vagyok még a bicikliutat kettészelő hídvégtől.

Mire észbe kaptam, a hídvég már ott állt előttem szilárdan, rendíthetetlenül, ahogy ott áll 1827 óta. Egy tapodtat sem mozdult, még akkor sem, amikor nekicsapódtam, pedig, ha más okból nem is, puszta udvariasságból igazán megtehette volna. Hiszen egy úriemberről beszélünk, aki az 1800-as évek elején nevelkedett, amikor biztosan nem így kellett bánni egy hölggyel. Néhány perccel később – mert tényleg úgy éreztem, mintha lassabban telne az idő – nagy csattanással értem földet. A bicikli több méterrel arrébb landolt. Lendületesen folytatta útját, miközben a fejem a hídvég alsó részének csapódott.

Az arcom azonnal vérömlennyel teli péppé zúzódott, homlokomon kis púp nőtt. Csak később vettem észre, hogy az orrom is eltörött. Barna kabátomra patakokban ömlött a vér. Egyetlen szerencsém azon az őszi reggelen az volt, hogy a híd, aminek nekiütköztem, az Akerselva fölött éppen az orvosi ügyeletre vezet.

A Nybruát a város úthálózatának bővítésekor építették, hogy megkönnyítse a fővárosban lakók életét egy nagyobb városfejlesztési terv részeként, amely révén a Trondheimsveien lett Christiania fő bevezető útvonala észak felől. A pompás híd egyszeriben a legfőbb ellenségem, egyben a megmentőm is lett: épp arra kocogott valaki, akinek segítségével átvonszoltam magam a hídon, és elképesztően szétroncsolódott homlokkal betántorogtam a sürgősségire. Itt aztán egy CT-készülékbe fektettek, hogy megvizsgálják, van-e vérzés a koponyámon belül.

Bizton állíthatom, hogy az életem teljesen megváltozott attól, ami ezen a szokványos október végi kedden a fejemmel történt az Akerselva mellett.

De mi is történt valójában?

Mert valami történt.

Néhány nappal később két hatalmas, sötétkék „monokli” nőtt a szemem körül, úgy festettem, mint egy mosómedve. Addigra rég hazaküldtek az ügyeletről egy papírral, amelyen az állt, hogy ne olvassak (komolyan, rá volt írva, hogy ne olvassak, amitől máris kicsit átverve éreztem magam), és hogy három hétig pihenjek, meg az is, hogy rendbe fogok jönni. Enyhe agyrázkódást kaptam, semmi komoly, még el sem ájultam. Azaz egy kicsit megütöttem magam, derült ki a jelentésből. Több ezer norvég sérül meg hasonló módon évente. Olyannyira szokványos dolog, hogy nem is lehet emiatt az olvasó együttérzésére számítani.

Viszont bekerültem a statisztikába. „Fejsérülést szenvedett bukósisak nélküli biciklista”, aki orvosi szaknyelven „minimális traumatikus agysérülés”-t szenvedett. Az 1995-ös HISS-skála (Head Injury Severity Scale, azaz Fejsérülés Súlyossági Skála) szerint még enyhe agyrázkódásom sem lett, mivel nem ájultam el, azaz nem volt tudatkiesésem, így a fejsérülésem a „minimális” besorolást kapta. Elméletileg tehát a baleset annyira veszélytelen volt, hogy abból nekem semmit sem kellett volna éreznem, és hamarosan meg kellett volna gyógyulnom. Én viszont már akkor, amikor vérző fejjel, sokkos állapotban kúsztam a földön, arra gondoltam, hogy emiatt egyszer még gond lesz a memóriámmal. Ez nem meglepő, hiszen az emlékezet annyira sérülékeny dolog, és oly sok hálózatot érint az agyban. Ezt jól tudtam, végtére is a húgom az emlékezet neuropszichológiai kutatásából doktorált, én pedig, amint már említettem, vele együtt írtam egy könyvet az agy és az emlékezet működéséről.

Végül nem lett igazam, hiszen ritkán tudunk magunkról pontos diagnózist felállítani. A sérülés után is kiváló maradt a memóriám, tisztán emlékeztem életem eseményeire, és arra a kutatásra is, amit az emlékezetről szóló könyv írásához használtam. Az agyam más módon sérült, ha egyáltalán – sérült? Közvetlenül az ütközés után meglepően sok ötletem támadt, és tele voltam tetterővel. Elképzelhetetlennek tűnt, hogy nyugton pihenjek. A baleset után egy héttel nekiültem összeírni a könyvötleteimet. Nem pár darab volt, hanem húsz. Talán az ütközés miatt lettem ennyire kreatív és tetterős? Amikor meséltem erről a háziorvosomnak, nevetve jegyezte meg: „Lehet, hogy másra is ráférne, hogy olykor fejbe kólintsák?” Erre én is elnevettem magam, és azt feleltem, hogy a módszeremet majd „Hilde vasrúdmódszere” néven szabadalmaztatom. Nem is sejtettem, hogy hosszú ideig nem fogok ezzel tréfálkozni.

A szakirodalom szerint a fejet ért ütés vagy bármilyen más fizikai, illetve pszichés trauma után egyesek fokozott kreativitást tapasztalnak, mivel ilyenkor megnövekszik az agy dopaminszintje. A dopamin az agy jutalmazó hormonja, amely, ha kreatív tevékenységhez kötődik, az agyban valóságos bizsergést vált ki. A temporális lebeny sérülése a kreativitásra is hatással lehet, mint megtudtam.

„A mánia és a depresszió bonyolult elegyei”-ről beszél Alice Weaver Flaherty neurológus, aki átélte a létező legnagyobb traumát, amit egy kismama átélhet: koraszülött ikerfiai röviddel a világra jöttük után meghaltak. Ezután Flaherty képtelen volt abbahagyni az írást, kényszeres megállíthatatlansággal alkotott. Az éjszaka közepén is képes volt felkelni, hogy a számítógép elé üljön. Véleménye szerint a temporális lebeny a kreativitás kulcsa, itt van a hipergráfia és az írással kapcsolatos gátlás központja is.

„Most már normálisan írok, mégis felmegy a pulzusom, és hatalmába kerít valami, amit nem én irányítok: ugyanazt a fantasztikus érzést élem át, mint a hipergráfiás korszakom csúcsán” – írja The Midnight Disease: The Drive to Write, Writer’s Block, and the Creative Brain (Az éjféli kórság: Az írásvágy, az írásblokk és a kreatív agy) című könyvében.

Flaherty története után sokkal lelombozóbb kutatásokra is bukkantam, többek között egy tanulmányra a híres francia zeneszerzőről, Maurice Ravelről. Az esetét vizsgáló kutatók arra a következtetésre jutottak, hogy egy autóbaleset következtében feltehetőleg elvesztette zeneszerzői képességét. Sokkal több példát lehet ugyanis találni arra, hogy az emberek kreativitása csökken, és nem nő a fejüket ért sérülés vagy egyéb trauma következtében. Abban nem voltam biztos, hogy velem mi lehet a helyzet. Lehet, hogy az agyam egy mániás-kreatív fázisba lépett?

Sok hónapos betegállomány után sem az orvosom, sem én nem nevettünk már Hilde vasrúdmódszerén. Többször voltak ugyanis furcsa rohamaim, és csak zokogtam megállíthatatlanul, mint egy gyerek – mint a saját gyerekem, hiszen a kisgyerekek gyakran sírnak látszólag ok nélkül –, ha túl sok zaj vagy zűrzavar vett körül. Kimerítettek a hangok. A Gardermoen repülőtéren fel kellett vennem a magzatpózt: alighogy kikeveredtem a vámmentes üzletből, zihálva kuporodtam össze egy padon. Mintha mindent túl erősen érzékeltem volna. Éjszakánként legalább tizenkét órát aludtam, és ha csak tehettem, napközben is szundítottam egyet, annyira kimerült voltam.

Nyilvánvaló volt, hogy agyam végrehajtó funkciói sérültek, azaz a munkamemóriám.

A végrehajtó funkciók szerepe különösen a koncentrálás, a fókuszálás szempontjából fontos: irányt szabnak a gondolatainknak. Fejben számolásnál, egy munkahelyi e-mail megválaszolásánál vagy egy értekezleten való részvételnél a végrehajtó funkcióknak jól kell működniük, hogy az ember koncentráltan tudjon jelen lenni, és egyszerre több dologra tudjon figyelni. Az emlékezetkutatók szerint munkamemóriánkban öt vagy akár kilenc „egységet”, azaz számot vagy teendőt tudunk egyszerre kezelni. Ha tehát végrehajtó funkcióink rendben működnek, képesek vagyunk tervezni, tetteink következményeit mérlegelni, képeket alkotni a jövőről és emlékeket felidézni. Nálam azonban kiütötték a hajóskapitányt, így minden benyomás egyforma erővel támadt rám, a jövő pedig kavargó káosszá változott.

A végrehajtó funkciók ugyanis nemcsak kapitányként működnek a hajón, hanem kalauzként is, és mivel a kalauz nálam nem dolgozott, minden benyomás felszállhatott a fedélzetre. A beszállásból teljes zűrzavar lett, veszekedés tört ki, volt, aki a vízbe esett, a hajó pedig összevissza bolyongott.

Jóval később bukkantam rá arra a tudományos cikkre, amely leírja, hogyan hat a traumás agysérülés az agy különböző hálózataira, a végrehajtó funkcióra, az alapműködési hálózatra és e kettő interakciójára. Akkor még keveset tudtam az egészről, valahogy mégis sejtettem, hogy korábban gátolhatott valami, ami a baleset után már nem képzett akadályt. Ábrándjaim és ötleteim immár vadul, zabolátlanul tolakodtak előre.

Annyit már tudtam, hogy az agyunk állandóan meredek asszociációk, erős érzések, emlékek és képzettársítások mentén működik. Mivel az emlékezet annyira kreatív és kiszámíthatatlan, azt hittem, hogy az emlékezetkutatásban lelek választ arra, mi is történt a kreativitásommal. Számos kísérlet bizonyítja, hogy még olyan dolgokra is képesek vagyunk emlékezni, amelyek meg sem történtek, illetve életünk jó néhány fontos eseményére minden bizonnyal rosszul emlékszünk. Emlékezetünk a legkevésbé sem olyan, mint egy filmfelvevő, épp ellenkezőleg, inkább olyan, mint egy mesélő. Az első szabály, hogy főleg arra emlékszünk, ami nem szokványos, ami heves érzéseket vált ki; a traumák sokkal nagyobb helyet foglalnak el az emlékezetünkben, mint egy fogmosás. Mivel a legtöbb ember emlékezete véges kapacitású, érvénybe lép az emlékezet második szabálya: a megszokott, kevéssé izgalmas élmények, mint például a fogmosás, egy úgynevezett közös emlékképpé sűrűsödnek. Az emlékezet kreativitása már ezen a ponton működésbe lép, mert azt, hogy mit felejtünk el és mire emlékszünk, az érzéseink szabják meg, az, hogy személy szerint nekünk mi a fontos. Az emlékek ráadásul átformálódnak, megváltoznak, amikor felidézzük őket.

Az emlékezetkutatás mégsem képes minden oldaláról megvilágítani a kreativitást. Mivel gyakran támadnak spontán, különös ötleteink vagy élünk át aha-élményt olyasmivel kapcsolatban, amelynek látszólag semmi köze sem a múlthoz, sem a jövőhöz, az emlékezetkutatók erről vajmi keveset tudnak. Ezek amolyan „mi lenne, ha…” gondolatok, amelyekből nekem is olyan sok volt az esés után. Mit is tudunk hát az ember legfantasztikusabb és legnagyszerűbb képességéről, a kreatív gondolkodásról?

Ennek köszönhetjük a holdrakétákat és a Mona Lisát, a parkokat, a piruetteket, a palotákat, a bicikliket, a Tádzs Mahalt, a piramisokat, a nagy találmányokat, a csodálatos városokat, a hihetetlen technikai vívmányokat, mindent, ami a bolygó urává tett bennünket. A kreativitás miatt beszélnek a kutatók „antropocénről”. Abban a korban élünk, amikor az ember, és nem a természeti jelenségek hagynak mély s feltehetőleg örök nyomot a Földgolyón. Az emberi kreativitás szorosan és visszavonhatatlanul kapcsolódik a Földön elfoglalt pozíciónkhoz, ahol kétszáz évvel ezelőtt annyira átvettük a hatalmat, hogy annak valószínűleg katasztrofális kimenetele lesz. A klímaválság az egyik közvetlen következménye kollektív kreatív túlélő képességünknek, elképesztő pazarlásunknak, amelyet a kíváncsiság, a kapzsiság, a tudás és az egymásnak szóló narratíváink hajtanak.

Ahogy a kanapén heverve próbáltam hiperaktív, agyrázkódásos fejemet kicsit lecsillapítani, eszembe jutott az Aliz Csodaországban, amelyről nemrég beszélgettünk abban az olvasókörben, amit a barátnőmmel, Verával alapítottam sok-sok évvel ezelőtt. Vera imád kötni, miközben a könyvről beszélgettünk, egyfolytában járt a kötőtű a kezében. Próbáltam felidézni, hogy mit is mondott a fehér nyúlról, ami olyan igaznak tűnt. Mert úgy éreztem, mintha fejben én is egy izgatott fehér nyúl után loholnék, pedig egy helyben fekszem, és fogalmam sincs, miért – Aliz is hasonlóképpen érezhette magát.

Vannak emberek, akik megváltoztatják a gondolkodásunkat, akik színes, eleven álmokat, képeket tárnak elénk, mert belső világuk annyira vad és fékezhetetlen, hogy muszáj másokkal is megosztaniuk. Lewis Carroll örök nyomot hagyott kultúránkon az Aliz Csodaországban című mesével. Amikor felnőttkoromban újraolvastam, csak akkor fogtam fel igazán, mennyire forradalmi könyv. Megtanultam belőle, hogy a badarságok és képtelenségek fontos dolgok, amelyeket a legnagyobb komolysággal kell kezelni. Ráadásul azóta, hogy bevertem a fejem, magam is gyakran éreztem úgy, hogy Csodaországban vagyok.

A legendás gyerekkönyv egyetlen hajókirándulás alatt született egy lustán hömpölygő folyón, 1865-ben, egy csodálatos júliusi napon, Oxfordban. Az a könyv, amit most az olvasó a kezében tart, szintén egy lustán hömpölygő folyónál született, egy szürke októberi napon, Oslóban, több mint 150 évvel később. Azon az Akerselvánál töltött napon minden köddé vált, amit magától értetődőnek hittem, akárcsak a Nevető Macska, akinek nyomában csupán a vigyor marad. Másképp látom az életet, mint azelőtt. Elköltöztem, felmondtam a munkahelyemen, életemben először arra készülök, hogy a kreativitásomból éljek. Talán éppen ezért kell megtudnom, hogy mi is a kreativitás, és hogyan működik. Arra már rájöttem, hogy bármi megtörténhet, ráadásul akkor, amikor a legkevésbé számítunk rá. Mert mi lesz, ha egy meleg nyári napon egy fehér nyúl nyomába eredünk, és követjük a nyúlüregbe? Mi lesz, ha egy hűvös őszi napon elesünk a biciklivel, és az életünk mindörökre megváltozik?

Mi lesz, ha ez az esemény útjára indít valami váratlant – mi lesz, ha egy egész könyvet írok a kreativitásról?

Most meglátjuk.

Tartalom

Bevezetés: Falnak megyek az Akerselvánál

1. fejezet: Felbukkan a Nevető Macska

2. fejezet: Bolondok uzsonnája

3. fejezet: Krokettjátszma a Szív Királynővel

4. fejezet: Csodaország

5. fejezet: Hogyan tanuljunk egyre kevesebbet

6. fejezet: A fehér rózsák pirosra festésének művészete

7. fejezet: A rozmár és az asztalos

8. fejezet: Megtalálom Alizt

8 és ½ fejezet: A dodó panasza

Köszönetnyilvánítás

Források

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Crimson Text – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0