© Békés Pál, 1985; Békés Pál jogutódai, 2025

Illusztrációk © Rátkai Kornél, 2025

© Jelenkor Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva

Negyedik kiadás

Borítóterv © Rátkai Kornél, 2025

Szerzőfotó © Békés Mária

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szenderák Bence

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót Rátkai Kornél terve alapján készítette Féder Márta

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-518-409-5

– Nem, nem, nem! Kép-te-len-ség!

Teréz néni kiejtette kezéből a füzetet. Őszes kis kontya táncot járt a fején, két karját az ég, illetve a mennyezet felé lökte. Terpeszállásban, fölfelé meredő tekintettel úgy állt ott, mint egy félbemaradt szobor.

– Kép-te-len-ség! Kép-te-len-ség! – ismételgette.

Dorka villámgyorsan lehajolt a füzetért, fölemelte, megforgatta, nézte innen és nézte onnan, hátha kiderül, mit talált a néni oly végtelenül elképesztőnek. De hiába vizsgálgatta, nem volt azon az égvilágon semmi rendkívüli. Teréz néni minden áldott reggel a kezébe nyomta az utálatos füzetet, mondván: „Gyakorlat teszi a mestert!” Vagy: „Rend a lelke mindennek!” Esetleg: „Jó pap holtig tanul!” Voltaképpen mindegyik mondás ugyanazt jelentette: Dorkának most, a nyári szünidő kellős közepén le kell ülnie a füzet mellé és naponta egy oldalt írni. Írhat, amiről csak akar, a fő, hogy helyesen, sőt szépen. Dorka ugyanis nem volt az írás nagymestere. Még kismestere sem. Sőt, igazság szerint olyan csúful írt, hogy annál már csak a helyesírása volt rosszabb. Ez természetesen nem helyrehozhatatlan hiba, végül is Dorka még csak ötödikes, és előtte az élet. Ezt is Teréz nénitől tudjuk.

Ma reggel is szorgalmasan rágta a tollat, remélve, hogy ha végképp elfogyasztja a máris felére zsugorodott írószerszámot, akkor talán elmaradnak a kegyetlen gyakorlatok. Ezenközben feltűnés nélkül a fogszabályozóját is piszkálhatta. De szép is lenne a tollal a fogszabályozót, a fogszabályozóval a tollat… két legyet egy csapásra… Mi a csodáról írjon? Meddig kell még itt bohóckodnia? Bohóc! A tegnap esti cirkuszfilm a tévében! A trapéz! A bicikliző vízipók! Igen, ma erről ír. „…és az egész cirkuzsban nekem legjobban a műlovar tetszet” – fejezte be.

Még pontot sem tett a mondat végére – ugyanis soha nem tett pontot a mondat végére –, máris lecsapta a tollat, és diadalmasan felkiáltott:

– Kész vagyok!

A nagyszobába bevitorlázott Teréz néni, és ringatódzva kikötött az ebédlőasztal mellett.

– Lássuk – mondta szigorúan. Mert a hangja mindig szigorú volt. Vett például Dorkának egy Túró Rudit, és így szólt: „Remélem, ízleni fog” – ám mégis úgy tűnt, mintha azt mondta volna: „Hogy mi a csudának neked annyi édesség, nem elég, hogy csálék a fogaid, még odvasak is lesznek!”

Egyszóval Teréz néni összevont szemöldökkel olvasta Dorka aznapi dolgozatát a cirkuszról, a légtornászokról meg a vízipókról, amikor hirtelen fölkiáltott:

– Nem, nem, nem! Kép-te-len-ség! – és a füzet kiesett a kezéből.

Aztán lassan leengedte a karját. Bizonyára elfáradt.

– Mondd csak… – kezdte, és hangjában izgalom remegett –, igaz, hogy neked az egész cirkuszban legjobban a műlovar tetszett?

Dorka megkönnyebbült. Már azt hitte, hogy a helyesírásával van baj, pedig arra aztán igazán vigyázott.

– Igen – mondta, és mélyet sóhajtott –, a műlovar gyönyörű volt.

– Szörnyű – takarta el arcát Teréz néni –, szörnyű! Behálózott a műlovar téged is.

Dorkának tátva maradt a szája.

– Behálózott?

Teréz néni elkomorodott, ha ugyan volt még mihez képest elkomorodnia.

– Dorka – mondta határozottan –, beszélnünk kell egymással. Ülj le!

Most már egészen nyilvánvaló volt, hogy fontos és komoly dolgokról lesz szó.

– Dorottya! – rezegtette hangját a néni, amit csak akkor tett, ha különösen hangsúlyozni akarta mondandóját, mint például: „Megölsz a rémes helyesírási hibáiddal!” Vagy: „A sírba viszel, ha mindig fonákjával teszed föl az abroszt!” Vagy: „A halálomat kívánod, Dorottya, hogy állandóan azt a furulyát nyekergeted?” Most azonban így folytatta: – Ne higgy a műlovarnak! A műlovar mind csalárd!

Dorka megint nyitva felejtette a száját. Egy pillanatig habozott, hogy becsukja-e, de ma reggel annyi meglepetés érte, hogy úgy döntött, nem fárasztja magát fölöslegesen.

– Egyszer, nagyon régen, már nem is tudom, mikor – kezdte Teréz néni –, itt, a Garay utca végében, a Ligetnél sátrat vert a Zimmerman. Máig emlékszem arra a napra. Fehér, áttört csipkeszegélyű kalapot viseltem, keskeny, levendulakék bársonyszalagocskával, széles karimával, de a karima nem zavart a kilátásban, át lehetett látni rajta, ja, az én kalapjaimnak nincsen párja. Egyszóval elmentem a Zimmermanhoz. Volt ott bohóc, fóka, róka, erőművész és trapéz, mindaz, aminek a cirkuszban lenni kell. Az első sorban ültem persze, egészen közel a rókákhoz, a fókákhoz, és minden nagyon szép volt. Hanem aztán jött a műlovar. Az a gyönyörűséges műlovar. Durrogtatta az ostorát, durr-durr-durr. Le nem vettem róla a szemem. Azután észrevettem, hogy ő sem veszi le rólam a szemét, és már csak énnekem durrogtat: durr-durr-durr… Még rám is kacsintott. Én persze elfordultam, ahogy illik, de ő csak nem hagyta annyiban. Bemutatkozott. Ő volt maga Zimmerman. Dicsérte a kalapomat. No, azt az egyet meg kell hagyni, jó ízlése volt. És mi lett a vége? Mit gondolsz? Ha hiszed, ha nem: behálózott.

– Behálózta? – kottyantott közbe Dorka.

– Hát… – akadt el Teréz néni – behálózott. Elég az hozzá, hogy attól a naptól kezdve ez a Zimmerman mindig csak itt lebzselt a boltban, és minden egyes kalapomat megdicsérte, de különben egyetlen szava sem volt igaz. Azt duruzsolta a fülembe, hogy nekem a cirkuszban a helyem, hogy született műlovarnő vagyok. És én hittem neki. Az álnok Zimmerman addig szédített, míg megszédültem…

– Jaj, az nagyon rossz. Olyankor le kell feküdni.

– Elég, ha leül az ember. Rávett, hogy szegődjek a cirkuszhoz. Már a művésznevemet is kitaláltuk: Hencser Züzü, a vágtató amazon. Igen, igen, én voltam a Hencser Züzü! Azaz lettem volna…

– És? – Dorka olyan izgatott lett, hogy a fogszabályozóját is elfelejtette piszkálni, ám Teréz néni ezt nem vette figyelembe, és ráförmedt, mint mindig, ha nehéz helyzetbe került:

– Ne piszkáld a fogszabályozódat! – fújt egy nagyot, és folytatta szomorú történetét: – Semmi és. A Zimmerman sátra vasárnapra kelve úgy eltűnt, mintha soha ott sem lett volna.

– És azután? – kérdezte Dorka mégis reménykedve.

– Semmi azután. Nincs azután. Zimmerman, az álnok műlovar lóvá tett, cserben hagyott, rászedett, becsapott, lépre csalt! Dorottya, Dorottya, ne higgy a műlovarnak! Ezt az egy tanácsot adhatom neked útravalóul az életre: sose higgy a műlovarnak, mert mind csalfa és állhatatlan. Megígéred?

– Meg-meg – bólogatott Dorka szeppenten és sietve –, meg-meg.

– Becsületszavadra?

– Becsületszavamra.

– Fhüüüüü – szusszant Teréz néni, és ezzel visszazökkent a rendes kerékvágásba. – Helyes. Akkor nem kell még egyszer leírnod a gyakorlatot.

– De miért kellene?

– Mert a cirkuszt zs-vel, a tetszett-et egy t-vel írtad, és sehol sem tettél pontot a mondat végére. Akkor erről szót se többet. Ne piszkáld azt a fogszabályozót!

Pedig Dorka nem is piszkálta. Kivételesen. Teréz néni végigmustrálta unokahúgát.

– Szörnyű nyiszlett vagy – állapította meg zordan. – Nem tudom, mit szólnak anyádék, ha így adlak nekik vissza nyár végén. – Komoran összevonta a szemöldökét. – Elég a hideg kosztból, a mindenféle parizerből meg szafaládéból. Estére főzök egy hét nyelven beszélő Újházi-tyúklevest, holnapra meg főtt tyúk lesz majoránnás mártással. Attól majd kigömbölyödsz nekem. Helyes?

– Helyes, helyes – bólogatott a kislány nagy igyekezettel, mint akinek feltett szándéka, hogy lehetőleg azonnal kigömbölyödjön nagynénjének.

– Akkor most mindjárt le is megyünk a piacra egy nagyobbacska tyúkért, csak felveszek valami alkalomhoz illő kis kalapot, elvégre nem mehetek ki akármiben. – Azzal felnyitotta a komódot, amelyben töméntelen kalap zsúfolódott. Teréz néninek ugyanis kalapboltja volt. Az árut maga készítette. A bolt fölött kopott aranybetűs cégér hirdette, hogy „TERÉZ NÉNI KALAPSZALONJA – ALAPÍTVA 1900”. Mert már a mamája, de még a nagymamája is kalapos, sőt „Teréz néni” volt.

Gyászosabb időkben, s ilyenek bizony előfordultak a Garay utca történetében, Teréz néni boltja elé sereglett a környék népe egy kis kikapcsolódásra. A vidám pillanatokat Teréz néninek köszönhették. Ő ugyanis minden reggel – ismételnünk kell: az egészen nehéz időkben is! – megsétáltatta legújabb kalapkölteményét a piac körül. Az őslakók, a Garay utca legvénebbjei sem emlékezhetnek olyasmire, hogy netán kétszer ugyanazt a kreációt viselte volna. Így állt a helyzet a kalapokkal. Mert ami Teréz néni egyéb kellékeit illeti, azok az évek – sőt egyesek szerint évtizedek – során nemigen változtak. Lapos, fekete fűzős cipőt hordott, sima szürke szoknyát és a bő ingblúz fölött szürke kardigánt. Ha az időjárás úgy kívánta, természetesen egy óriási, boltíves, szürke csíkos esernyővel egészítette ki öltözékét. Hanem azok a kalapok…

Dorka, hogy el ne unja magát, míg a néni kalapkodik, kiment az erkélyre. Emlékezete szerint ott hagyta a furulyáját. Meg is találta, és azon nyomban belefújt. Dorka két dolgot szeretett a világon a legjobban. A Túró Rudit és a furulyáját. Ez utóbbitól Teréz néni szigora sem vette el a kedvét: „A szádhoz nőtt az a csimpolya?” Vagy: „A halálomat kívánod, Dorottya…” – de ezt már mondtuk. Most azonban, talán a csalfa műlovarra való emlékezés tette, egy szót sem szólt, és Dorka elejétől végig zavartalanul elfújta az utolsó órán tanult dalt:

Künna fákon újra szóóla vígka kukkma dár!

Napsu gárban úszik minden szállá zilla tár!

A biztonság kedvéért még el is énekelte, hogy: Nyár van, nyár! Nyár van, nyár! Utána mély hangon, hosszan ismételgette: Ka kukkszól már. Ka kukkszól már. Mivel a második szólam csak ennyit mond, se többet, se kevesebbet.