WILL DEAN

IKREK

Budapest, 2023

A mű eredeti címe:

Will Dean: First Born

Copyright © 2022 Will Dean

Kiadta a Hodder & Stoughton 2022

Fordította: Daróczi Péter

Magyar kiadás © 2023 Lettero Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – elektronikus, mechanikus úton vagy fénymásolatban – sem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Szerkesztő: Takács Kriszta

A magyar kiadás borítója a Hachette UK Limited engedélyével készült.

Borító: Szakál Andrea

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 978-963-624-024-0

MOBI ISBN 978-963-624-025-7

Köszönettel tartozunk az összes ápolónőnek,
kórházi takarítónak, gyógyszerésznek, orvosnak,
mentősnek és betegszállítónak. Köszönjük.

1

Fél ember vagyok.

A sötétebb fél, amelyik nem egészen ötven százalék.

A tűzriasztó nem úgy néz ki, mint új korában, ezért felállok a matracra, és benyomom a tesztgombot. Jelez. Újra próbálom, mert a Quorán{1} egyszer olvastam egy nagyon elrejtett hozzászólásban, hogy elképzelhető a hamis pozitív jelzés.

Néha magamról is azt érzem, hogy hamis pozitív vagyok.

Nem csak néha. Legalább tizennyolc éve a huszonkét évemből. Négyéves korom óta. Akkor jöttem rá két fontos dologra az életemben. Első: nincsenek egypetéjű ikrek. Második: az univerzum arra szövetkezik, hogy elbuktasson.

Visszafekszem az ágyra, és a négy, csecsemőbiztos párna benyomódik a fejem alatt. A párnákon levegőztetőrések vannak. Elég ritka, hogy egy felnőtt nő megfulladjon álmában, ha hason fekve alszik, de nem elképzelhetetlen. Tavaly Dél-Koreából számoltak be egy ilyen esetről.

Az éjjeliszekrényemen van egy kés, nyolccentis pengével. Ez legális, mert nem rugós, és rövid a pengéje, de a biztonság kedvéért a legjobbat rendeltem a választékból. Ez kockázati tényező. Börtönbe kerülni, akár rövid időre, rendőrségi kihallgatást végigcsinálni, vagy pedig vállalni a kockázatot, hogy megtámadnak a saját otthonomban.

Egész létezésem kockázati tényezőkre épül. KT-nek, aki az ikertestvérem, sohasem volt erre szüksége.

Mennem kellene a konyhába, hogy készítsek egy csésze teát, de nem hagyhatom ott a telefonomat, amíg töltődik. A közösségi média megtanított erre. Egy nyugdíjas tűzoltó megosztotta három legfontosabb tanácsát, hogyan lehet elkerülni a lakástüzeket. Nem a saját véleménye volt, hanem sokéves tapasztalat eredménye. Első: ne használjunk elektromos takarót. Második: ne vásároljunk olcsó karácsonyi égősort. Harmadik: sohase töltsük a mobiltelefonunkat éghető felületen. Nem figyelem a mobilomat egész idő alatt, amíg töltődik, mert nem vagyok őrült, de nem ülök vagy fekszem mellé, és karnyújtásnyira van egy tűzoltó készülék és egy üvegszálas tűzoltó takaró. A szoba másik sarkában van még egy tűzoltó készülék. És minden szobában tartok egyet a kis Camden Town-i lakásomban. Hiszek az előrelátásban.

Camden nem a legbiztonságosabbnak minősített terület Londonban, de megint csak meg kell találni az egyensúlyt. A legtöbb ember a bűnügyi statisztikákat és az ingatlanárakat nézi, amikor lakásvásárlásról dönt. Nekem kerülnöm kell a bűncselekményeket és az anyagi csődöt, mert mindkettő komoly kockázati tényező ezen a környéken. Ugyanakkor figyelek más kapcsolódó tényezőre is. Az ingatlanügynököm nagyon csodálkozott, amikor megkérdeztem, hogy pontosan milyen magasan van a Temze szintje fölött. Mintha nem hallott volna a tengerszint-emelkedés kockázatáról. Mintha nem látta volna a YouTube-on a dán tudós dokumentumfilmjét arról, hogy a Temze gátrendszere elavult, és ha bekövetkezik az évszázad vihara, akkor London nagy része víz alá kerül.

Amikor kiszámolom a költségeimet, mindig próbálok félretenni pénzt, hátha anyának megint szüksége lesz rá. Öt éve apa üzlete majdnem csődbe ment. Anyának nem volt munkája, képesítése és jövedelme sem. Apa nem akarta, hogy ő dolgozzon. Nekem nem tetszett ez a függőség, ezért próbáltam minden hónapban félretenni néhány fontot, hátha kell majd anyának.

A telefonom mellett van egy fotó kettőjükről. A szüleim: Paul és Elizabeth Raven. Jó emberek. Gondoskodók és gyakorlatiasak és egyenesek. A legtöbbször őszinték. Legalábbis az anyám. Mellettük áll az én fotóm. Én, Molly Raven és az egypetéjű ikertestvérem, Katie, vagy KT, ahogy én nevezem. Nem használnám az „egyforma ikrek” meghatározást, mert az égbekiáltó hazugság. Egy paródia. Az biztos, hogy alapvetően egyforma a DNS-ünk, de nem csak erről van szó.

Valaha egyek voltunk.

Többé már nem.

A fotó tavaly készült, mielőtt KT az Egyesült Államokba ment volna. Már megosztotta velem a hírt, és látom az arcomon a veszteség érzését. A traumát, amelyet a bejelentése okozott.

Nem vagyunk egyformák; ő csinosabb és szórakoztatóbb, vagányabb, nincs szüksége arra, hogy állandóan felmérje a veszélyeket. „Bármit kipróbálok” – mondja mindig. Én meg nem értem, miért tenné.

Egy háromszobás nottinghamshire-i házban nőttünk fel, és amikor először próbált korcsolyázni, én anyával figyeltem a kávézóból. Ő mindig önként jelentkezett feladatokra az osztályban, én viszont addig semmit sem vállaltam el, amíg nem találtam egyikünk vagy mindkettőnk számára biztonságosnak.

Ha közelebbről megnézem a fotót, látom a sebhelyet a szemöldöke fölött, amit akkor szerzett, amikor hétéves korában elesett a cornwalli tengerparton. Már akkor is én voltam a bénább. A parázó. KT volt a merész, ő mindig a pocsolyákat kutatta, rákokat keresett vagy úszni akart. Engem kint hagytak a tengerparton széldzsekiben, vastagon bekenve napvédővel. Mindig biztonságban. Azon a napon, amikor KT-nek vér csöpögött a szemébe, anya és apa egy üveg vízzel akarták lemosni. Én távolabb mentem. Nem tudtam elviselni ilyen drámát. Ahogy a strandolók bámultak minket! Vagy azt a tényt, hogy abban a pillanatban teljesen másképpen néztünk ki. Anya és apa keményen dolgozott, hogy meggyőzzenek, tudom kezelni a hétköznapi életet, így akarták enyhíteni a szorongásomat. De abban a pillanatban csak KT-re összpontosítottak, és teljesen megfeledkeztek rólam. Távolabb mentem, és leültem a sziklákra, ahol senki sem vett észre. Anya és apa KT-t vigasztalták, és abban a pillanatban tökéletes családnak néztek ki.

De ő az ikertestvérem, ami nagyon fontos. Ő áll hozzám a legközelebb az egész világon. Nem olyanok vagyunk, mint a többi ember. Egy sejt, egyetlen gyönyörű sejt osztódott ketté az anyaméhben.

KT kapta az egyik felemet, én pedig KT egyik felét. Nincs háziállatom, részben mert a főbérlő nem engedi meg, részben pedig azért – nyugodtan utánanézhetnek ennek –, mert Európában évente négyezer balesetet okoznak kutyák és macskák azzal, hogy komolyan megsebesítik vagy megölik a gazdáikat. Tudok élni úgy, hogy emiatt ne kelljen aggódnom.

A szobám másik sarkában áll a tűzbiztos széfem. Abban tárolom a nem használt útlevelemet, a nem használt jogosítványomat és a nem használt hitelkártyáimat. Az okmányok mind érvényesek, ha esetleg használnom kellene valamelyiket, hogy azonosítsam magam, vagy háború esetén, ha menekülnöm kell. Általában nem érdekelnek a külföldi utazások, még úgy sem, ha biztosításom van az egész világra. Nem vezetek, mert a statisztikai hivatal szerint a motorozás után az autóvezetés a második legveszélyesebb utazási forma.

Szívesen ellenőrizném a telefonom töltöttségi állapotát, de nem akarom megérinteni a képernyőt. Sohasem nyúlok olyan telefonhoz, amelyik éppen töltőn van, amíg ki nem húzom a hálózati csatlakozót. Sohasem vállalok felesleges kockázatot. Olvastam valahol az interneten, hogy a töltőhöz csatlakoztatott telefon megérintése három százalékra növeli az amúgy is magas halálos áramütési kockázatot. A töltőt jövő héten ki kell cserélni, mert már egy hónapja használom, a benne lévő vezetékek meghibásodhatnak.

A testvérem nem gondolkozna ilyesmin. Ő annyira spontán és gondtalan, hogy kettőnk helyett éli az életet. Ezt csinálja már kislány korunk óta. Tavaly mesélte, hogy annyira mobilfüggő, hogy egyszer ötméteres kábelt használt, hogy bevihesse magával a fürdőszobába a telefonját. És ez New Yorkban történt, a világ másik felén. Mire én: KT, esküdj meg, sohasem csinálsz máskor ilyet. Erre meg kell esküdnöd.

És ő megesküdött.

Ülök az ágyon a kezemet krémezve, amikor jelez a telefon. Rezeg, és a rezgéstől lassan csúszkál az éjjeliszekrény tetején.

Megnézem a kijelzőt. Ismeretlen szám.

Szirénázást hallok a távolból, de a villogó fényeket nem látom az ablakból. A zaj fokozódik. Aztán észreveszem, hogy elrobog egy rendőrautó.

A telefon rezeg a kezemben.

Veszek egy mély lélegzetet, aztán fogadom a hívást.

– Molly Raven vagyok.

Csend a vonal másik végén, aztán hallom, hogy valaki szipog.

– Ki vagy?

– Molly, ez…

– Anya? Mi baj van? – Anya sohasem szokott sírni. Nagyon fegyelmezett nő, módszeres és higgadt. – Molly, ez… – zokogás hallatszik.

Görcsbe rándul a gyomrom.

– Anya, mi van? Biztonságban vagy? Beszélj hozzám.

Már apa hangját hallom a telefonban. Megnyugtató. A szokásos kedves és türelmes hang.

– Anyád, hát…

– Apa, megijesztesz.

– Molly, nem tudom, hogy mondjam el ezt neked. – Elhallgat. – Istenem. A… testvéred. Annyira sajnálom.

Hallom, ahogy anya szipog a háttérben, és megmerevedik a testem.

– Elment, Moll.

2

– Hogy érted azt, hogy elment?

Csend a vonal túlsó végén. Az agyam felfogja, amit mond, de a testem és a lelkem cserben hagy.

– Én… – apa hangja remeg. – Annyira sajnálom, Moll.

– Hová ment KT? Apa, kérlek. Eltűnt New Yorkban?

Hosszabb csend. Csak anya sírása hallatszik a háttérben.

– Meghalt, Molly. Úgy ment el.

A vér megfagy az ereimben. Bár értem, amit mondott, ez túl sok nekem. Leülök az ágyra.

– Azt akarjuk, hogy gyere rögtön ide, ha tudsz. Tudom, mennyire nehéz neked az utazás, de…

– Hogyan? – kérdezem. – Nem értem, apa. Ez valami tévedés lehet. Hogyan ment el?

Hallom, hogy nagyot nyel.

– A rendőrség még nem tudja biztosan. Mi találtuk meg a lakásában, Moll. Olyan békésnek látszott.

Anyám zokog.

– Biztos, hogy ő az? Száz százalékig biztos?

– Igen, Moll, biztos. Katie elment. – Apám megint szipog. – A rendőrség itt vizsgálódik. Anyáddal azt akarjuk, hogy gyere New Yorkba. Szükségünk van arra, hogy együtt legyünk.

A tükörképemre nézek az ablakban, és látom, hogy remeg a fejem. Önkéntelenül mozog.

– Jól vagy, Molly? Van valaki, aki veled lehet, amíg el nem utazol?

Senki sincs. Elutazni oda?

– Apa, én… – Hallom a szirénákat a manhattani hotelszobájuk alatt. Vijjogó szirénák. – Mi ez?

– Tűzoltók – feleli apa. – Nem érdekes. Mit akartál mondani?

– Jövök – felelem. – Természetesen jövök. Van gyors hajó New Yorkba?

– Nincs, drágám – feleli apám nyugtató hangon, ahogy mindig tette kislány korom óta. – Ellenőriztük. A repülés biztonságos. Teljesen biztonságos.

Akkorát nyelek, hogy hallani lehet.

– Tudom. Statisztikailag. Tudom, hogy az. Egy a millióhoz, vagy még annál is kevesebb. Jövök, ahogy tudok. Valahogy megoldom. Én…

– Végezd a légzőgyakorlatokat, Molly. És rendben leszel.

– Ez csak…

– Micsoda?

– Mindig azt gondoltam, hogy tudni fogom. Mindig azt hittem, ha ez valamikor megtörténik, meg fogom érezni. Érzékelem.

– Mi sem éreztük, Moll.

– De ti nem vagytok az ikertestvére. Az teljesen más.

– Tudom. Annyira sajnálom. Segítsek a jegyfoglalásnál?

Veszek egy mély lélegzetet.

– Meg tudom csinálni.

– Olyan tökéletesnek nézett ki – apám ismét szipog, de nem zokog.

– Mégis hogyan? Hogy történhetett? Ez nem lehet igaz.

– Még nem tudjuk, Moll. Azt mondják, hogy nem szenvedett a végén.

Ez szíven üt.

A végén.

Miután elbúcsúzom, leteszem a telefont az éjjeliszekrényre, és ökölbe szorított kezemet a matracba nyomom. Remegek, de nem sírok.

Múlik az idő. Zsibbadtnak érzem magam.

Ha van valami hírem, akár jó, akár rossz, rögtön megosztom a testvéremmel. És ő is beszámol az újdonságokról. Így szoktuk. Ha színesre akarom festeni a falat vagy találtam egy új levest a kedvenc helyemen, elmondom neki. Minden apróságról beszámolok. Egy ilyen dolgot azonnal elmondanék neki. Ő a másik felem.

Ő volt a másik felem.

Istenem.

Nincs rendben a világ.

Átmegyek a konyhán, és a rozsdamentes mosogatóba bámulok. A testvérem tükörképe néz vissza rám. Erősen pislogok, aztán leülök az asztalhoz egy tollal és egy jegyzetfüzettel.

Remeg a kezem. Figyelem a tollat, a hegye mintha a levegőbe írna. Leteszem, aztán újra fölveszem.

Leírom a Lista szót. Jól ismert stratégia. Rendet teremteni a káoszban.

Leírom, hogy New York. Nem tudom rávenni magam arra, hogy leírjam a repülőjegy szót.

Elment. Tényleg elment.

Csomagolás. Nekem általában egy hétig tart vagy tovább.

Hogy fog ezzel anya megbirkózni?

Útlevél.

Hogy fogom én ezt kibírni?

Pénz.

Sohasem látom többé a testvéremet.

Szólni a főnöknek.

Fogom a mobilomat, és a Google-on rákeresek Katie Ravenre, de csak hivatkozásokat kapok a Twitter-, az Instagram- és a Facebook-fiókjához. Aztán találok róla írt cikkeket a Columbia Daily Spectatorban, és cikket az önkéntes munkájáról a Morningside Heights Hajléktalanotthonban. Keresek bejegyzéseket az utóbbi huszonnégy órából, de semmit sem találok.

Ellenőrzöm az Instagramját.

Az utolsó felrakott fotó háromnapos, a Central Parkban készült, az októberi napsütésben jobban látszik a szemöldöke fölötti forradás. Annyira lazának tűnik. Sírásra görbül a szám, ezért inkább az arcára fókuszálok, a hajára, a mosolyára, bár a kép torzul a könnyeim miatt. Végighúzom a hüvelykujjamat a nedves telefon kijelzőjén, és az arca kisebb lesz. Fölemelem a hüvelykujjamat, és a kép ismét betölti a képernyőt. Most mit csináljak?

Egy órával később máshogy érzem magam.

Összeszedettnek, de üresnek.

Sokkal magányosabbnak, mint azt bármikor elképzeltem. Úgy jöttem erre a világra az ikertestvéremmel, a másik részemmel, hogy majd együtt fogunk távozni. Most itt vagyok egyedül. Az egyik fél.

A legjobb, amit tehetek, hogy gyakorlatiasan gondolkodom. El kell végezni bizonyos dolgokat. A szüleimnek szükségük van a támogatásomra. Kipipálom a tételeket a listámon, és ha minden rendben lesz, majd csak akkor adom át magam a fájdalomnak és a gyásznak.

A Google-on rákeresek a legbiztonságosabb légitársaságra. Leszűkítem a lehetőséget négy olyanra, amelyeknek naponta közlekedik járata London és New York között. Ezt most sokkal komolyabban kell vennem, mint korábban, mert ha a szüleim engem is elveszítenek, akkor minden elveszik az életükből.

A számlaegyenlegem elég alacsony, de megoldható. Nem ismerem a teljes képet, de ahogy az anyámtól hallottam, az anyagi helyzetük sokkal rosszabb, mint az enyém, tehát nekem kell fedeznem a rémálomszerű utazásom költségét. A British Airwaysnél az olcsó jegyet kell keresni a 15:50-kor induló járatra.

A testvérem bekeretezett képe az ölemben, én pedig a csecsemőbiztos párnáimon fekszem.

Szegény testvérem.

Hétéves korunkig az anyánk egyforma ruhákba öltöztetett bennünket, bár azt hiszem, ez inkább apa ötlete volt. A fotón varkocsba van kötve a hajunk, egyforma ruhát és egyforma cipőt viselünk. A kis KT harisnyája elég furán néz ki. Az egyik felhúzva teljesen, a másik letolva bokáig. Szándékosan csinálta. Mindenhová együtt mentünk. Még egy titkos nyelvet is kitaláltunk, hogy bosszantsuk a szüleinket.

Kint sötét van.

Megkapom e-mailben a járatom visszaigazolását, aztán készítek egy bögre erős teát, és teszek hozzá még egy kanál cukrot. A legtöbb ember ilyenkor felbontana egy üveg gint, de nálam nincs itthon. Soha nem is volt. Most mindennél jobban szükségem van arra, hogy ne hibázzak, maradjon tiszta a fejem, és legyek ura a helyzetnek. Már nincs senki, aki segítene, ha elbotlom.

Miután felírtam a teljes útitervemet, és kétszer is ellenőriztem a poggyászfeladási korlátozásokat, megnézem az időjárás-előrejelzést. Több előrejelzést is. A hírekben még mindig semmi.

A Google-on rákeresek a New York-i repülési tudnivalókra. Szükségem lesz az ESTA-jóváhagyásra, különben nem engednek be az Egyesült Államokba. Ha nem kapom meg a belépési engedélyt, nem szállhatok fel a járatomra. Szükségem van arra, hogy a szüleimmel együtt legyek. Beszélnem kell a rendőrséggel. Megtalálom a félelmetes ESTA weboldalt. Az egyik kérdés miatt, hogy mi az ideiglenes lakcímem az Egyesült Államokban, írok apámnak, és azonnal jön a válasz:

Bedfordshire Midtown Hotel, Nyugati Negyvennegyedik utca.

Megadom az információt, és átutalok tizennégy dollárt. Ránézek KT fotójára, és a szememet törölgetem.

Szaggatott a légzésem. Szívrohamom lesz? Sokkot kapok?

Még több tea kell.

Keresem az utasbiztosításokat. Miután elolvasok néhány borzalmas történetet százezer dolláros kórházi számlákról, úgy döntök, hogy két különböző kontinensen lévő két különböző biztosítónál kötök két különböző biztosítást. Nagyon fontos, hogy legyen biztosításom. A biztonság kedvéért.

Ahogy egy madár dalolni kezd a becsukott ablakom előtt, álomba merülök, a legfelső párnámon mellettem hever az ikertestvérem fényképe.

*

Felébredve rögtön ellenőrzöm a Google-t, de még mindig nincs semmi hír KT-ről. Sóvárogtam a részletekre: időpontok, boncolási jegyzőkönyv, orvosi jelentések, letartóztatott gyanúsítottak. Tudni akarom a részleteket. Az ESTA rendben volt, hála istennek. Lefotóztam a visszaigazoló képernyőt, és lementettem az e-mailjeim közé.

Erős kávé. Újra ellenőrzöm a listámat, bepakolom táskámat és a kézitáskámat, aztán átpakolom mindkettőt. Rákeresek, hogy felvihetek-e ejtőernyőt a repülőgépre, és kiderül, hogy lehet, de nem javítja a túlélési esélyeket egy súlyos katasztrófánál.

Kihúzok minden háztartási gépet a konnektorból, kivéve a hűtőszekrényt, és távozom a lakásból. Ellenőrzöm mindhárom zárt az ajtón, aztán beülök egy taxiba. Ennél a társaságnál ismernek. Szerepelek a nyilvántartásukban, és ragaszkodom ahhoz, hogy Volvót küldjenek, olyan tapasztalt sofőrrel, akinek nincsenek büntetőpontjai.

A telefonom képernyőjén a testvérem arcát látom. Az én arcomat. Egy Instagram-kép a Central Parkból. Előtte olyan képernyővédőt használtam, amelyen a testvérem sétál a Hampstead Heath medencéi mellett, amely az egyik kedvenc helyünk volt az egész világon. Jobb viszonyban vagyok a természettel, mint az emberekkel.

Elhaladunk a Buckingham-palota és a Hyde Park mellett, ahogy megyünk az M4-es autópályához. Heathrow-nál a sofőr az 5-ös terminálhoz visz, ahol négy fegyveres rendőr áll a bejárat közelében.

Felveszem a hátizsákomat, elbúcsúzom a sofőrtől, aztán kihúzom a bőröndöm fogantyúját, és vonszolom magam után, miközben futásnak eredek. Internetes fórumokon olvastam, hogy mennyire nem biztonságosak a biztonsági ellenőrzés előtti területek az ácsorgáshoz.

A biztonsági ellenőrzésnél kérik, hogy vegyem le a cipőmet és szedjek ki minden folyadékot a táskámból. Átmegyek a kapun, és nem sípol a fémdetektor. A teljes éberség állapotában vagyok, mindig tudom, mi történik körülöttem.

A táskámat átkutatja egy repülőtéri alkalmazott, és néhány dolgot gyanakodva néz meg a kézitáskámban, de aztán átenged. Távozáskor megnyomom az Eléggé elégedett gombot.

Ahogy elhaladok a borokat és szeszes italokat tartalmazó polcok mellett, és belélegzem az Armani Mania illatát, nem kapok levegőt. Ismerős illat. Megállok, és a falnak támaszkodom, behunyom a szemem, hogy abbahagyjam a sírást. Próbálok továbbmenni, de meg kell támaszkodnom.

Az indulás előtt két teljes órával és negyven perccel korábban odaérek a kapuhoz, mert nem késhetem le a gépemet. A szüleimnek szükségük van rám, ahogy nekem is szükségem van a szüleimre, hogy együtt vészeljük át ezt a borzalmas veszteséget. Hogy kiderüljön minden, és értelmet nyerjen az egész.

Az ötödik csoportba kerülök, amelyik az utolsó a beszállásnál. Elfoglalom a helyemet, és a lábam alá teszem a csomagomat, de a légikísérő figyelmeztet, hogy a fenti tárolóba kell tenni. Ennek nem örülök. Olyan holmik vannak benne, amelyekre szükségem lehet repülés közben, ezért is tettem a kézitáskába. Kiveszem, ami fontos, és elrejtem a zsebeimben. Amikor végre leülök, a biztonsági holmik és a szendvics annyira kidudorodnak, hogy a középső ülést elfoglaló utas méltatlankodik.

– Valami baj van? – kérdezem.

Csak a fejét rázza, és kinéz az ablakon.

Bolond.

Bolond a középső ülésen.

Felszállás előtt odafigyelek, hogy miket mond a légiutas-kísérő a biztonsági előírásokról. Gondosan elolvasom a vészkijárat körüli utasításokat, aztán megszámolom, hány sor van köztem és a legközelebbi vészkijárat között.

Mindig azt terveztük, hogy egyszer majd együtt megyünk New Yorkba, de nem így képzeltük el. Soha. A repülés elképzelhetetlen volt – inkább a turistaosztály a Queen Mary II óceánjárón. Hatnapos utazás mentőmellénnyel és túlélőfelszereléssel, begyömöszölve a poggyászba. Manhattanben séta a Little Italy és a Chinatown negyedekben, látogatás Long Islandre és New Hampshire-be, ha lesz elég időnk.

Hirtelen nagyon fáradtnak érzem magam a veszteség súlya alatt.

Olyan szorosra húzom a biztonsági övet, hogy már szinte fáj, a mellettem ülő fickó beteszi a fülhallgatóját, utána kivesz egy tablettát. Altató volna? Most tényleg, mekkora egy hülye. Gyorsulunk a talajon, majd nagy zajjal felszállunk, aztán minden rendben lesz, amikor már a levegőben vagyunk. Figyelem, ahogy London zsugorodik alattunk. A szívem vele együtt zsugorodik össze. Elhagyok mindent, és repülök a halott ikertestvéremhez.

Az utasok kezdik feltenni a szemmaszkokat vagy italokat rendelnek a stewardessektől.

Az egészet nem érzem valóságosnak. Már a felhők fölött járunk, repülünk Anglia délnyugati csücske felé, ahol gyerekként a szünidőket töltöttük. Azok voltak a szép idők. Négytagú, normális család Anglia közepéről. Apa volt a vidám, anya a gondoskodó és szorgos. Tudom, hogy akkor már nem voltunk teljesen egyforma ikrek a valóságban.

Körülöttem a legtöbb utas filmet néz az üléstámlában lévő képernyőn. Néhányan olvasnak, vannak, akik már alszanak.

Odaér hozzám a légikísérő. Szélesen mosolyog, aztán nagy csattanás. Egy nő felkiált, és a gép zuhanni kezd.

{1} A Quora egy amerikai közösségi kérdés-felelet webhely és online tudáspiac. 2020-ban havonta háromszázmillió felhasználó használta ezt a közösségi platformot.