© Bánki Éva 2024

© Kolibri Kiadó, Budapest, 2024

Minden jog fenntartva

Térkép-illusztrációk © Bognár Eszter

Borítóterv és könyvterv © Müller Péter

Felelős kiadó Pap Zoltán

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Garamvölgyi Katalin

A szöveget gondozta Tomku Kinga

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Müller Péter

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-620-529-4

Előszél

AVAGY KI LEHETETT ÉS KI LEHET NAVIGÁTOR

I.

PERO, AKI SZÍNESNEK LÁTTA A SZELEKET

II.

PERO, AKI ELVESZTETTE A SZELEKET

III.

PERO, AKI ELÉRTE INDIÁT

Hátszél

AVAGY AMIT MÉG JÓ TUDNI A FELFEDEZÉSEK HÁTTERÉRŐL

Kisokos

„Mesét mondó mesék vagyunk mi. Semmik.”

FERNANDO PESSOA:

MEG NEM MARADHAT SEMMI SEMMIBŐL

(Takács Zsuzsa fordítása)

Mi történik velünk? Hol vagyunk?

A saját szobánkban sötétben is kiigazodunk. Van egy kép a fejünkben az ajtókról, bútorokról, ablakokról. Nem furcsa, hogy az éj közepén felriadva is megtaláljuk a saját fülünket vagy a hátunkat? Bármilyen testhelyzetben ráakadunk a saját térdünkre, szemünkre, és ha nem is érezzük (mert nem fáj), akkor is pontosan tudjuk, merre van a jobb karunk. De hogyan? Van valami térkép a fejünkben? Ha van is, nem sokra megyünk vele, hiszen alvás közben a bútorok nem sétálnak el, de mi folyton testhelyzetet változtatunk. Talán létezik egy érzékszervünk, mely „látatlanban” képes tudatosítani, hogy egymáshoz képest hol, merre vannak a testrészeink? Ha van is ilyen érzékünk, ez nem mindig „üzemképes”: műtétből ébredve sokszor nem tudjuk, „hol áll a fejünk”, nem találjuk magunkat a saját testünkben.

Sokáig az emberek a testük jelzéseit követve, az „orruk után” tájékozódtak a nagyobb térben is. Mi nyilván elveszve éreznénk magunkat egy sötét erdőben, és GPS, térképek, útjelző táblák nélkül fogalmunk sem lenne, merre induljunk el Budáról Vácra.

A régiek, meglehet, kifinomultabb érzékkel tájékozódtak: megfigyelték a természeti jeleket (ahol mohosabb a fa törzse, arra van észak), tudatosították magukban, milyen irányban láttak hegyeket, hol kelt fel a nap. Csak magukra hagyatkozhattak, ezért nyilván sokkal jobban ügyeltek a részletekre. Résen kellett lenniük, ha nem akartak elveszni.

Ösztönösen rettegünk attól, hogy „elveszünk”. De ha ennyire szorongunk az ismeretlentől, honnan ered a csillapíthatatlan vágyunk, hogy világot lássunk? Honnan ez az örökös vándorolhatnék és elveszhetnék, honnan a kiapadhatatlan kíváncsiságunk? Miközben persze rettegünk, hogy „kifutunk a világból”, és egyszer tényleg nem találunk haza…

Sok rejtély övezi a régiek tájékozódását. Egyetlen krónika nem számol be arról, hogy ütközetre készülő hadseregek eltévedtek volna. De hogy találták meg egymást – kérdezhetjük –, ha nem volt térkép a kezükben? Persze mindig lehet kérdezősködni, kémeket fogni, de ehhez nyelvtudás szükséges.

A történelem során több tízezer vagy inkább százezer fiatal nem bírt ellenállni a távolság csábításának, és az életét kockáztatta, hogy megtudja, mi van a hegyeken, a tengereken vagy akár a faluja határán túl. A legtöbb ilyen ősi expedíció, „kalandtúra” elfelejtődött, mert nem voltak túlélői. Vagy sok „kalandozó” egyszerűen nem talált vissza a szeretteihez, hogy nagy büszkén eldicsekedhessen a felfedezéseiről. E nélkül a zsigeri kalandvágy nélkül vajon elterjedhetett volna az emberi faj a bolygón?

Sokszor a kalandvágyó felfedezők szerencsével jártak, és épségben haza is tértek. Tudjuk, hogy már a történelem hajnalán irdatlan távolságokat kóboroltak be az emberek. Ám nevezhetjük-e valódi felfedezésnek azt, ha valaki – mint ama szerencsés viking, Leif Erikson – Amerika partjaira sodródik, de nincs tisztában a felfedezés igazi jelentőségével, ahogy az általa megtalált új világ kiterjedésével sem, így a partra szállást nem követi az „új világ” szisztematikus feltárása? Nem is követheti, hiszen az európai társadalmak akkoriban még nem álltak készen egy hatalmas, új kontinens megismerésére és meghódítására. Amerika korai felfedezése (vagy felfedezései, hiszen a többes számot sem zárhatjuk ki) így aztán semmilyen értelemben nem változtatta meg a világot.

Mindez logikusnak tűnik… de vajon igaz-e? Engem is mindig zavar, mikor Kolumbuszt, a vikingeket, a portugálokat, az íreket nevezik ki Amerika „felfedezőinek”. Hát nem azok a Szibériából jött, névtelen vadászok, az indiánok ősei fedezték fel Amerikát, akik átkeltek északon a Bering-szoroson, és dél felé haladva szépen, lassan benépesítették a kontinenst? Erre persze mondhatod azt, hogy ők nem felfedezők voltak, csak amolyan kalandozók vagy eltévedők, akik mindenféle cél és terv nélkül birtokba vették az általuk felfedezett földet.

De szerintem az „elveszéshez”, a vakszerencséhez is legalább annyi bátorság és lelkesedés kell, mint a világ szisztematikus feltárásához. Ezért én úgy hiszem, hogy mindazokat, akik kíváncsiságból becserkészik az ismeretlent, és hátuk mögött hagyják a jól ismert világot, megilleti a felfedező vagy éppen a navigátor név.

Ebben a regényben a nagy felfedezések korai korszakát, az első nagy portugál hajóutakat idézzük meg. Néhol a képzeletünkre, néhol a történelmi tényekre támaszkodunk – de eközben igyekszünk hűek maradni az „igazsághoz” (vagyis ahhoz, amit mi igazságnak gondolunk).

Meglehet, nem így történtek ezek az események – de így is történhettek volna.