Kun Árpád

Takarító férfi

– részlet –

A szerző a kötet megírása idején
az MMA alkotói ösztöndíjában részesült

© Kun Árpád, 2022

Chantal Philippe-nek,
akinek a kezében varázspálca van

Első rész

A kanyarban életem végére értem.

Az esős reggel felderült. Fény árasztott el mindent. A fenyők, a nyírek, a sziklafal, a vizes aszfalt, a szalagkorlát felragyogtak, az út menti vízesés kigyúlt, mint egy gigászi kristálycsillár, az esőcseppek egyenként tündököltek.

Az előbb, amikor még nem az örökké tartó pillanat látványa nyűgözött le, az utat figyeltem a szakadó esőben. A szélvédőt vízfüggöny takarta, amellyel a csapkodó ablaktörlő reménytelenül küszködött. Csak villanásokban láttam, hogy hamarosan beérek abba a kanyarba, amelyre a veszélyt jelző tábla figyelmeztetett.

Ismertem a veszélyt jelző táblát, ahogy a kanyart is.

Az a nagy sötét tömeg volt ismeretlen, ami hirtelen felbukkant előttem. Szögletes formája alapján kamionnak tűnt a szembejövő sávban. Egyik oldala átlógott a felezővonalon. Megijedtem, hogy leviszi a visszapillantót, és belemegy a kocsink oldalába.

Egy leheletfinom mozdulat elég lett volna, de összerezzentem. Elrántottam a kormányt.

*

Egész nap megállás nélkül zuhogott.

Ahogy már hetek óta. Az ég ólomszürke volt. Mintha nem lett volna reggel, délelőtt, délután, alkonyat és este. Hol beborult, hol kivilágosodott a bizonytalan derengés. Aszerint múltak az órák, melyik percben ömlik, zuhog, esik, szitál, csepereg, permetez, hogy azután újra csak szakadjon és szakadjon. Ez az eső nem csak úgy jött és továbbállt, ahogy Magyarországon tette volna, ahol fürge cseppekkel átszalad tetőkön, vagy a langyos aszfaltra hull, ahol rögtön elpárolog, hogy néhány óra múlva frissebb legyen utána a szél. Ez az eső Kakashalmon megjött, és napokig, hetekig itt maradt. Annyira megszokottá váltak az esőcseppek, hogy szinte észre sem lehetett venni őket.

Ezt a mostani zuhogást mégsem lehetett nem észrevenni.

Az Atlanti-óceán alakot váltott, és gigászi páraként betört a hegyek közé.

Nem lett tengerfenék a sziklás, erdős hegyoldal, de minden völgyben patakok tajtékzottak. A felduzzadt gleccserfolyó veszett dühvel ostromolta az öreg híd kőből rakott lábait, de pár ezer év hiányzott még, hogy elsodorja őket. Addig is tombolva zuhogott le a szakadékba.

Ehhez képest engem aznap reggel egészen parányi dolgok foglalkoztattak.

Vali pár napja rákapott, hogy módszeresen szétpakolja az ékszer- és a varródobozt vagy az íróasztalfiókot. Előző nap a pénztárcámat kaparintotta meg, és kiforgatta az utolsó cetliig. Bár a régi névjegykártyák, rojtosra kopott pénztári blokkok legtöbbjét miszlikre tépte, de azokért úgysem volt kár, olyan magyar vagy francia emberekéi voltak, akikkel már úgyis elvesztettem a kapcsolatot, vagy olyan hajdani áruk után kaptam, amelyek azóta elvesztek vagy tönkrementek. A jogosítványomat és a bankkártyámat, amelyek számítottak, kis kutatás után sértetlenül megtaláltam a rongyszőnyeg alatt, és jelenleg újra a pénztárcámban lapultak.

Az autó kesztyűtartóját régebben rendszeresen kirámolták a gyerekek, de amióta jobb helyre tettem a dugi rágógumit, amelyet a vezetés közbeni elalvás ellen tartogattam, mintha megszűnt volna a dúlás. A forgalmi engedélynek ott kellett hevernie egy Norvégia-autóstérkép és az autó vaskos műszaki leírása között. Ezt hirtelenében nem tudtam ellenőrizni, de bíztam benne. Helyette a jobb farzsebembe kotortam. Jól emlékeztem: a bevásárlólistát az előbb tényleg oda csúsztattam be. Az emlékeimben felvillant egy kép apám jobb farzsebéről, ahova annak idején ő szokta betenni a pénztárcáját, amely félkör alakú volt, és olyasformán csukódott, mintha két fogsor harapna össze. Emiatt néhány évesen azt hittem, hogy apámnak van egy pótszája, ezért nem beszélget velem egyikkel sem. Rácsodálkoztam az emlékemre, amely a több évtizedes feledésből felbukkanva ugyanolyan furcsának és titokzatosnak tűnt, mint gyerekkoromban. Elülső zsebeimbe két partedlit gyűrtem. Egyet Valinak, de egyet Erzsinek is, akinek a csöpögősebb ételekhez még mindig kellett. Vitt tovább a mozdulat. Valinak oda se figyelve cserepelenkát meg egy félig teli popsitörlőzacskót is tömködtem ugyanoda. A farmer zsebei idétlenül kidudorodtak, viszont mindennél jobban rühelltem volna külön kis hátizsákot vinni gyerekholmival, hogy ezzel gondos apukának látsszam.

Elvettem a konyhapultról a mobilomat, ami már figyelmeztetően pityegett, hogy hamarosan lemerül. Már nem volt idő feltölteni, csak reménykedhettem, hogy minél tovább kitart az akkumulátora. Felmarkoltam egy üres bevásárlószatyrot és egy kis alakú Lyra mundi verseskötetet is, bár sejtettem, hogy ez utóbbi a két gyerek mellett úgyis felesleges lesz. A nappaliból letrappoltam az alagsori előszobába, miközben ott bujkált bennem az az alattomos sejtés, hogy valamit úgyis elfelejtek.

Mindeközben a két kislány se tétlenkedett odalenn. Erzsinek sikerült elforgatnia a bejárati ajtó kallantyúját, és kinyitnia az ajtót. Már kilépett a házból, de az emeleti terasz még megvédte az esőtől. Egy lépésen múlt, hogy csurig ne ázzon. Vali utánament, egy hozzá képest óriási plüssállatot ölelve, a Nagy Bagót, akivel odakint vadul birkózni kezdett, de egyelőre még ő is a száraz részen belül maradt. Visszatereltem a kislányokat, behúztam az ajtót mögöttünk, kizárva az előszobából a zuhogás féktelen látványát.

Néhány percbe telt, hogy rájuk adjam a megfelelő ruhákat, behúzzam a sercegő cipzárakat, lesimítsam a recsegő tépőzárakat. Már mindhárman viharkabátban feszítettünk, amikor észrevettem, hogy Erzsin a margarétás nyári szandálja van, zokni nélkül.

A folyosó végébe mentem, Erzsi szobájába, ahol a gyerekágy fölött lógó zoknis zsákból előhalásztam egy puha gombócot. Mire visszatértem, két csíkos hernyót hajtogattam ki bohóckodva. Vali szájtátva figyelte a mutatványomat, de Erzsi átlátott a szitán, ő azonnal tiltakozott, hogy „ez gyerekes”, amikor az egyik hernyó a lába felé kezdett araszolni. Majd komoly arccal úgy érvelt, hogy a mezítlábas szandál a „legpraktikusabb viselet ebben a cudar időben” (honnan szedte a szavait?, gondoltam, mindjárt megzabálom!), mivel azon rögtön átfolyik a víz, mint az ereszcsatornán.

– Zokni és csizma akkor is kell!

– De nem!

– Légy szíves!

Patthelyzet felé sodródtunk, aminek feloldásába pedig viszonylag jól beletanultam az évek során, miután legnagyobb bakijaimat még a bátyjukkal, Misivel elkövettem, ráadásul az anyjukkal, Borival éjszakába nyúlóan szoktuk elemezni a gyerekek aznapi viselkedését, és ilyenkor többször átvettük azt is, hogy éles helyzetekben hogyan szóljunk hozzájuk a leghatékonyabban, sőt még pontrendszerünk is volt, aminek a végén jutalmat szerezhettek, hogy kordában tartsuk az indulataikat.

Néhány perce az öltöztetés közben még állandó fénnyel derengett bennem, mint őrlámpa az éjjeli folyosón, a tudás, hogy a kislányok imádnivalók és gyönyörűek. Hogy semmiből sem szenvedünk hiányt, a tárgyakon és a pénzen túl az érzésekből sem. Mindenünk megvan, hogy teljes legyen az életünk. Nyugodtan átadhatom magam az örömnek, hogy a lányaimat öltöztetem. Ebben a pillanatban mégis egyre ködösebben kavargott bennem a nyilvánvaló: hogy a vak szerencse fia vagyok. Ahogy azt is elfelejtettem, hogy tulajdonképpen sehova se sietünk, bármikor indulhatunk és érkezhetünk. Ma szabadnaposként időmilliomos vagyok, még ha csak a legkisebb váltópénzben, az eltűnő pillanatban is. Két nagy fémdobozunk, a mosogató- és a mosógép duruzsolva dolgozik. Az egész ház, ami tegnap este még olyan volt, mint ahova „bebaszott az atom” (ahogy anyám még a hidegháborús hetvenes években fogalmazott volna), mostanra tűrhetően rendes és tiszta lett. Csupán távoli, könnyen kicselezhető kötelességeink vannak, például hogy Valinak aludnia kéne napközben, amire akár az autóban, akár a babakocsiban sor kerülhet, ha történetesen nem itthon vagyunk, hogy áttornászva magát a rácson, bemásszon a kiságyába. Egyszóval a három gyerekkel együtt járó, folyamatos káosz, amibe beleszoktunk és berendezkedtünk az utóbbi években, az élhető szinten működött.

Még nem emeltem fel a hangom, de már majdnem átbillentem, hogy bevessek valami fenyegetést. Ebben csak az ötlettelenségem akadályozott meg. Nem jutott eszembe semmi olyan büntetés, amit elég kreatívnak éreztem volna, mert ami meg bevillant, például hogy legközelebb nem kap fagyit, azt magam is untam. A pszichológiában nálam olvasottabb Boritól különben is azt hallottam, hogy büntetés helyett sokkal hatékonyabb, ha a házi pontrendszerünkön belül pontot vonunk le a rendbontótól. De azt, hogy akkor pontosan hány pont levonásával riogassak, végképp nem tudtam. Óvatos voltam azért is, mivel bőven megtapasztaltam, hogy a magát megmakacsoló Erzsi akaratát legalább olyan nehéz megváltoztatni, mint a fjordvidék szikláit elmozdítani.

Ekkor Erzsi váratlanul engedett. A hirtelen váltástól leszakadt vállamról a súly, hogy tehetetlen szülőnek érezzem magam, akinek egy szelíd ötlete sincs, hogy kicselezze a helyzetet. És mivel a megoldást mintegy ajándékba kaptam tőle, elöntött a hála. Engedékenységét nagyszabású gesztusnak láttam, amely megmentett attól, hogy butaságot kövessek el. Elérzékenyültem, hogy milyen jó kislányunk van.

Felvettem őket a karomra. Csikorgott az egymáshoz dörzsölődő viharkabátok műanyaga, hogy azután odakint már csak az eső dobolása hallatszódjon a kapucnin keresztül. A kanyargó ösvény fénylő kavicsain, lucskos füvén többször megcsúsztam, néhányszor megtántorodtam, egyszer fél térdre estem, de mindig visszanyertem az egyensúlyomat. Még ha kezdtek is kicsúszni a karjaim közül, nem vesztettem el őket. Nem estünk el, és nem gurultunk vissza.

Az autó, ahova végül felküzdöttem magunkat, a lejtőre épült ház fekvése miatt egy magasságban parkolt a konyhával, néhány lépésnyire az étkezőasztaltól. Egész egyszerűen kimászhattunk volna a bukóablak üvegtáblája alatt. Azzal, hogy hatalmas kerülővel a bejárati ajtón keresztül közlekedtünk, igyekeztem civilizáltan viselkedni. Amikor végül agyonázva, én sár- és fűfoltokkal a térdemen végre bekászálódtunk a kocsiba, mégis bántam, hogy nem a vadember rövidebb útját választottam.

*

A nagy hegyomlások általában tavasszal következtek be. A változékony jég betöltötte és szétfeszítette a kövek repedéseit vagy óriási dudorokban megtapadt a felszínen. Ha jött az olvadás, megcsúszott, és sziklákat sodort magával. Feldübörgött a meredek, csattogtak egymáson a kő- és jégdarabok. Egy-egy hangosabb robajnál, hosszabban tartó zakatoláskor azt hittük, hogy az egész hegy szét fog gurulni a fejünk fölött.

Valami tompa, föld alatti morajlást egész évben hallottunk, évszaktól függetlenül. Sokszor csak a képzeletünk játszott velünk, figyelmeztetve, hogy a mindennapjaink alatti mélyben átrendeződik a sorsunk, néha viszont valóságos kőzetrétegek csúsztak el egymáson a föld gyomrában, még ha azt a saját szemünkkel nem láthattuk is.

Azt a tanyacsoportot, ahol éltünk, Nyugtalan Zugnak hívták. Az árnyékos völgyben, amely a járás legsűrűbben lakott területe volt, erre a részre sütött leghosszabban a nap – már ha kibukkant a hegyormok és felhőtarajok mögül.

Az odaköltözésünk évében dübörgésre riadtam az egyik éjszaka. Miután a mély álomból magamhoz tértem, az ablakhoz botorkáltam, és kinéztem. Nyári fehér éjszaka volt, sejtelmes fénnyel. A teraszon túl hajlongtak a fenyőfák, de a szárítókötélen lógó ruhák meg se mozdultak. Nem a szél rázta a fákat, inkább mintha valami roppant erő rángatta volna a gyökerüket. Hirtelen belém nyilallt, mi ez a dübörgés.

Földrengés!

Borit már nem kellett ébresztenem. Felült az ágyban, de még nem fogta fel a helyzetet.

Mondtam neki, hogy fogjuk a gyerekeket, és rohanjunk ki a teraszra. Ha a ház összedől, ott nem ránk esik.

Másnap kiderült, hogy hegyomlás volt. A meredek sziklafal egy helyen széthasadt, és egy orom leomlott. Ahogy zúdult lefelé, a hatalmas kőtömb rengeteg apróbb darabra tört, a görgeteg magával sodort még több követ, legyalulta a hegyoldalt, majd az erdőbe érve fogpiszkálóként tördelte maga előtt a fákat. A vakszerencsén múlt, hogy a Nyugtalan Zug legmagasabban fekvő házait nem érte el, pedig egy-két nagyobb kő a hátsó udvarban landolt a lenyírt pázsiton, összetörve a hintát és a gyerekjátékokat.

Pár hét múlva dömperek, kotrógépek, markolók, földgyaluk vonultak fel a tanyák fölötti birkalegelőn. Az átlagos méretű munkagépek többszörösei voltak, akkora monstrumok, hogy a kanyargós, szűk utakon lehetetlen lett volna a Kakashalomra szállításuk, külön uszályon hajózták be őket a fjordágba, darukkal tették partra a kikötőben, ahol aztán többméteres acéllétrán mászott fel a vezetőfülkébe a kezelőjük, hogy innen már saját keréken guruljanak. A fiunk, Misi számára egyik kedvenc képeskönyve elevenedett meg. Amikor először látta őket, ujjongott, és a következő hetekben hosszú órákig bámulta őket a teraszról.

Az egyik hétvégén kirándulni mentünk a fölöttünk fekvő gleccser völgyébe, ahol szeptember elején nyílott a gyöngyvirág egy kerek levelű, de akácillatú rokona. Autóval kapaszkodtunk fel a meredek szerpentinen. A felhőkhöz közelebb, az egyik kiszélesedő kanyarban leálltunk, és behúztuk a kéziféket. Az óriásgépek innen nézve kapálózó bogarakká zsugorodtak. A kínai nagy fal jutott eszünkbe. A nyugtalan zugi lakóövezet köré, ahol a házunk állt, hatalmas földsáncot emeltek a hegyomlások nagyobb köveinek megállítására, annak tetejére vastag szemű acélhálót feszítettek ki, hogy a pattogós kisebbek is fennakadjanak.

Ahhoz a ház nagyságú kőtömbhöz azonban, amelyik a tanyák közül kivezető egyetlen út mellett magasodott, nem nyúltak. Pedig az olyan megdőlve állt, mintha bármelyik pillanatban átbillenhetne. Legalábbis mi Borival sokáig fenyegetőnek láttuk az odaköltözésünk után. Már jó ideje ott laktunk, amikor észrevettem, hogy önkéntelenül behúzom a nyakam, és lejjebb süppedek az ülésbe, ha elhajtunk mellette.

Akkoriban még feltétlenül megbíztam a kakashalmi emberek válaszaiban, ahogy a kakashalmiak is úgy tekintettek rám, mint hosszabb időre köztük rekedt turistára, ezért elnézték a kérdéseimet. Kiválasztottam az egyik tanyaszomszédot, és nekiszegeztem, hogy szerinte nem dőlhet-e ránk a kő. A szomszéd mosolyogva válaszolt.

– Bemérték a geológusok, kizárt.

– De valami oka csak van – vetettem ellen –, amiért úgy hívják, hogy Gyilkoskő, nem?

Az elszórtan álló házak levélládái nem a kertkapun vagy a bejárati ajtón lógtak, mint Magyarországon szokás, hanem mind egy helyen, a Gyilkoskő megdőlt oldalához erősítve. Egy nap egyszer minden környékbeli lefékezett itt, és kiszállt, hogy megnézze a postáját. Az emberemet is itt szólítottam meg. Mögöttünk üresben duruzsolt az autónk a benne ülő gyerekekkel.

Ez az elnevezés csak valami mese, legyintett a szomszéd, nem kell komolyan venni.

Belekezdtem egy hibás norvég mondatba magyar akcentussal, de már nem ért rám tovább. Hátat fordított, visszaült az autóba, és elhajtott.

Néhány évvel később részt vettem egy Global Future nevű tanfolyamon, amit magasan képzett bevándorlók integrálására szerveztek, és ahol kaptunk egy könyvecskét Bevezetés a norvégok közé címmel, amelyet egy francia nyelvű kanadai rakétakutató írt, aki évekig élt több nyugat-európai országban, de a norvégok viselkedése tartogatta számára a legtöbb meglepetést. A lapokon csak néhány mondat állt Menő Manó-s ábrákkal illusztrálva arról, hogy egy norvég mit miért tesz gyökeresen másképpen, mint ahogy azt mondjuk egy francia kanadai elvárná. A könyvecske humorosnak volt szánva, és kiosztása a Global Future norvég szervezőinek öniróniájáról tanúskodott. Számomra megvilágosodás volt, mert a kakashalmiak sok viselkedésbeli furcsaságát pofonegyszerűen megmagyarázta.

Ekkor azonban még a megvilágosodás előtt voltam. Fogalmam se volt, hogy az angolos távozás halvány visszfénye csupán a norvégos távozásnak. Megbotránkoztam, hogy udvariatlanul bánnak velem. Nem tudtam még értékelni ezt a rövidre záró stílust, amely az embert rávezeti, hogy nem ő a világ közepe.

Hálás lehettem volna a szomszédnak, hogy megmentett a kérkedéstől. Gyarlóságomban azzal akartam volna villogni előtte, hogy utánaolvastam a Gyilkoskő történetének. A két tucat gerinctúra a kakashalmi havasokban című alapműben, amely a járási turistaegyesület kiadványa volt, az egyik gerinctúra ettől a kőtől indult. A kőről keretes írás emlékezett meg azzal a történettel, miszerint a dán király, IV. Keresztély behajtója, aki a tizenhetedik század egyik sivár évtizedében különadót akart beszedni a messzi Európában dúló harmincéves háború költségeire, éppen akkor tartózkodott a járásban, amikor egy különösen nagy erejű kőomlás miatt a fél hegy rároskadt a völgyre. A gleccserfolyót még zuhatagosabbá tették a medrébe esett sziklák, csűrök és szénapajták törtek ripityára, termőföldeket és legelőket nyelt el a kőlavina. Öt ember odaveszett. Éppen az az öt dán, aki az adót behajtani jött. Miközben a kakashalmiak közül furcsamód egy se. Az adóbehajtókat a helyi hagyomány szerint az a szikla temette maga alá, amelyet később „gyilkos kőként” emlegettek. Csakhogy a koppenhágai hatóságok nem hittek a szeszélyes katasztrófában, és a dángyűlölő kövek bűnét a helyi norvég alattvalókon torolták meg: néhányukat kerékbe törték, és másodjára az eredeti adó sokszorosát vasalták be.

Több mint kétszáz év múlva, a tizenkilencedik század végén az akkoriban születő turizmus szolgálatában egy bergeni fotográfus, bizonyos Knud Kundsen néhány fényképet készített a fjordág igencsak szerény szállodájáról és a kakashalmi kikötőről, amely egy kezdetlegesen összetákolt famóló volt. A Gyilkoskövet nem örökítette meg, de fennmaradt egy felvétele, amely a turistaegyesület könyvében is szerepelt, és amelyen egyértelműen beazonosítható volt a Nyugtalan Zugnak hívott terület, ahol néhány szénás kalyiba állt a kaszálórétek között. Csakhogy a képen jól láthatóan nyoma sincs a Gyilkoskőnek! Amiből az következne, hogy a kő a fényképezés ideje után került oda. Csakhogy a több mint száz tonna odaszállítása eseményszámba ment volna, és bizonyosan tudósít róla a korabeli sajtó. Másrészt akkora omlásról, melynek során egy ilyen méretű szikla kiszakadhatott a száz méterrel arrébb emelkedő hegyoldalból, és odagördült, szintén nem maradt fenn beszámoló. Persze az is előfordulhatott, hogy Knud Knudsen kiretusálta a követ. De miért tette volna?

Aznap reggel, amikor sár- és fűfoltokkal a térdemen kiszálltam a Gyilkoskőnél, míg mögöttem Erzsi, Vali és Nagy Bagó ült, változatlanul zuhogott. A postaláda aljáról egy átnedvesedett számlakivonatot kotortam elő. Visszahajtva a nyikorgó bádogfedelet kipillantottam csöpögő kapucnim alól. A Gyilkoskő nedves gneiszfala fölém hajolt, és olyan komoran ragyogott, mint egy síremlék.

Bevillant, hogy ugyanezt álmodtam éjjel.

Álmomban egy gyerekkorom óta visszatérő képsort láttam újra. Sötét sírkő magasodott előttem, írás volt belevésve. Az ezüstös csillogás, amit a fenn úszó telihold sugárzott, nem volt elég erős, hogy kiolvassam. Előre kellett hajolnom, az ujjaimmal végigtapogatnom a betűket. Latin szavak voltak. Gyerekkori álmaimban még folyékonyan beszéltem latinul, ebben a felnőttkoriban elvesztettem ezt a képességemet. Máshonnan viszont ismertem a mondatot. Találkoztam vele. Nicolas Poussin egyik festménye, Az árkádiai pásztorok miatt, amelyet százszor is megnéztem a Louvre-ban, amikor 1997 őszén Párizsban, a Palais Royal egyik cselédszobájában laktam, két perc járásra a múzeumtól.

Miközben álltam a festmény előtt, szívesen tettem volna egy varázslatos lépést, hogy bekerüljek a képbe. Heves honvágyam támadt minden idill ősi földje, Árkádia iránt, ahol valamikor teljes gondtalanságban élhettek a pásztorok. Farkast, kiégett legelőt, lépfenét, gyűlölködést nem ismertek, csak szelíd bárányt, selymes füvet, tisztes munkát és igaz szerelmet. Nem csoda, ha a boldog balgáknak a halálról is sikerült teljesen megfeledkezniük. Mígnem egy napon, a bukolikus mókák egyik szünetében, kifújva magukat a kergetőzés, a kacagás után, megakadt a pillantásuk valamin, ami a virágzó loncbokrokon túl sötétlett. Közelebb lépve egy szabályosan kifaragott, szögletes kőre bukkantak, amelyről első látásra elképzelni sem tudták, mire szolgál. Kíváncsian körbejárták, megvizsgálták minden oldaláról. Egyikük bevésett betűket fedezett fel. Lekaparva róluk a mohát, ezt olvasta: „Et Arcadia ego.” „Én is éltem Árkádiában.” Semmi más nem állt ott, de így is azonnal megértették. Mintha az, aki a kő alatt feküdt, személyesen hozzájuk beszélne. Eredeti tudásuk, amit addig akaratlanul elhessegettek, olyan erővel tért vissza, hogy letaglózta őket.

Hiába egészségesek és fiatalok, hiába élnek gondtalanul: halál akkor is van.

Álmomban ugyanezt a latin mondatot betűztem a sírkövön, hogy a felébredés után azonnal elfelejtsem. De most eszembe jutott, és csuromvizesen visszaszállva az autóba, olyan érzésem támadt, mintha a Gyilkoskőről olvastam volna le. Mintha a felirat a postaládák fölött komorlana. Hátha annak szólt az álmom, morfondíroztam, miközben kiengedtem a kéziféket, hogy mégis sikerült megtennem azt a varázslatos lépést, ami akkor annyira hiányzott a Louvre-ban, és átkerültem a túloldalra, bele a festménybe, ahol egy valóságos, északi Árkádiát találtam, és egy lettem a boldog balgák közül.

Pásztor nem lett belőlem. Olyan itt úgysincs, még mutatóban sem. Az a szakma kihalt, mint a szemfelszedő vagy az üstfoltozó. Átalakult villanypásztorrá, ami viszont már nem ember, csak tárgy. Foszforeszkáló, narancssárga kerítés könnyű drótból, melybe áramot vezetnek, és felállítják a juhok körül.

Mert juhokból viszont rengeteg volt. Kakashalmon minden egyes fűszál nekik nőtt.

Miután a juhok tavasszal kikerültek az akolból, éjjel-nappal szólt a nyakukba akasztott csengő. A házak körül, ahol a legelők elterültek – így Nyugtalan Zugban is –, örökös volt a csingilingi. A monoton, együgyű koncert nyár elején hallgatott el, miután ketrecbe terelve felszállították a juhokat a kizöldült havasokba, ahol őszig, az első hó lehulltáig rogyásig legeltek. A látványnak lenyűgöző hegyek közelebbről orrfacsaróan bűzlöttek a bárányhúgytól és -ganéjtól. Ott már villanypásztor sem kerítette ezeket az önjáró, felpuffadt bendőket, amelyek a legmeredekebb hegyormokra is felnyomultak egy-egy zsenge fűcsomó után. Ahhoz, hogy ez a sok-sok tonna friss hús és ropogós csont pásztorok és mindenféle emberi felügyelet nélkül kedvére bóklászhasson ugyanolyan biztonságban, mint odalent, Nyugtalan Zugban, mindenféle nagyvadat ki kellett irtani a természetből. Hiúzt, medvét, rozsomákot, farkast a legutolsó szálig.

Mielőtt ráfordultunk volna az országútra, elhajtottunk a temetőkert terméskőből rakott kerítése mellett. A kerítésen túl, az eső sűrű függönyén átsejlett az öreg dongatemplom. Zsindelytetős harangtornya barnán és mozdulatlanul állt, míg körülötte nyírfák bólogattak a szélben, melyek ágain már csak ritkásan villogtak a sárga levelek. Előrehajoltam, hogy tenyeremmel villámgyorsan töröljek egyet a bepárásodott szélvédőn, melyet kívülről az ablaktörlő sikált. Néhány fokozattal feljebb csavartam a klímát, amitől az üvegre fúvó légáram zúgni kezdett.

A legszélső nyírfán egy sirály gubbasztott.

Néhány napja értettük meg, hogy lesben áll. Azóta az ellendrukkerei lettünk.

A kőkerítés mentén húzódó pázsit a rododendronok és az úttest között egy barázdabillegető vadászterülete volt, ahol követhetetlen tempóban kapkodta aprócska lábait, miközben meg-megállt, és ritmikusan billegett farkával és fejével. Egész nyáron ennek az egyszerű, mégis kecses madárbalettnek a közönsége voltunk, hol kocsiból, hol gyalog, mígnem az egyik őszi napon belém nyilallt, hogy mit ázik az esőben még mindig itt ez a tollcsomó? Merthogy a többi barázdabillegető akkor már mind régen elrepült a környékről Afrikába.

Nem látszott rajta sérülés. De akkor mi baja lehetett? A szenvedélyes légyvadászattól nem vette volna észre, hogy a többiek útra kelnek? Vagy a belső órája meghibásodott? Idővel egyre kevesebbet szaladgált. Nem is nagyon volt miért. A hideg sarki szelek érkezésével eltünedeztek a bogarak. Ő meg mindinkább kókadozott. Ekkor jelent meg fölötte a sirály a nyírfán. Pár nap múlva arra sétálva a gyerekekkel, szemtanúi voltunk, hogy melléje ereszkedik és utána kap, de a barázdabillegető arrébb iramodik a hegyes csőr elől.

A sirály a barázdabillegető legyengülését várta. Csakhogy véges volt az ő ideje is. Az itteni sirályok szintén költöző madarak, bár nem világvándorok. Tavasszal érkeznek a Kakashalomra, hogy költsenek, míg télre visszarepülnek a pár száz kilométerrel kijjebb fekvő tengerpartra, ahol a Golf-áramlatnak hála sosincsenek nagy mínuszok.

A sirályt a nyírfa csúcsán hintáztatta a szél, ám a barázdabillegetőt nem láttam sehol. Engedtem a hirtelen támadt reménynek, hogy mégis útra kelt. Hátraszóltam, hogy megosszam a jó hírt a gyerekekkel, akikre nagy hatást tett a sirálytámadás, és azóta foglalkoztatta őket a szegény barázdabillegető és a gonosz sirály meséje.

Erzsi és Vali a két szélső gyerekülésben ültek becsatolva, míg a közöttük lévő harmadikon, Misi helyén a Nagy Bagó tornyosult. Mindketten a plüsskutya selymes tömegét gyúrták elmerülten. Úgy mutatták, hogy meg se hallanak.

Eddig csak döcögtünk, de most, hogy már kinézelődtem magam, rátapostam a gázra. Nem sokkal azután, hogy az autó meglódult, az utolsó rododendron alól felröppent a barázdabillegető.

A következő pillanatban széttárt szárnnyal a szélvédőnek csapódott, majd vergődve lecsúszott róla.

A zajra felkapták a fejüket a gyerekek.

– Mi volt ez? – kérdezte Erzsi.

A barázdabillegető már eltűnt, odakoppant csőre viszont, mint egy töltőtoll hegye, piros pacát hagyott az üvegen. Amit a következő pillanatban a folyamatosan járó ablaktörlő eltüntetett.

Egy másodperc alatt kellett döntenem.

Folytassam-e a mesét, vagy átváltsak a valóságra? Untam a férfitempót, hogy a nagy ijesztegető szerepében már megint én világítsak rá a természet istentelenségére. Végül csak annyit válaszoltam:

– Egy faág.

– És a mi kismadarunkat nem láttad? – kérdezte Erzsi.

Hogy nem láttam-e? De még mennyire!

A visszapillantó tükörből figyeltem, ahogy a sirály széles szárnycsapásokkal földet ér a kocsink mögött, és a csőrével ott helyben cincálni kezdi az ütéstől elkábult barázdabillegetőt.

… … …

Második rész

Borinak a következő napra volt időpontja a bergeni szülészeten, ahova az egész család elkísérte.

Csapkodó esőkön, álmos fényű alagutakon, behavazott platón keltünk át. Fémszínű fjordot láttunk madártávlatból, majd egy hirtelen kanyar után karnyújtásnyira. Hegyi folyó permete szitált a szélvédőre. Amikor végül ott ültünk a kórházi röntgengép képernyője előtt, olyan volt, mintha egy utolsó alagútból kihajtva érkeztünk volna meg: a gyerekekkel együtt megilletődve bámultuk annak a másik tájnak a kitárulását, amelyet Bori hasából vetített a nőgyógyásznő szondája – alig egyméternyiről, mégis az őstenger titokzatos mélyét mutatta.

A vízben egy hónapok óta várt ismerőst pillantottunk meg.

Az a magzat nőtt azóta szinte már csecsemőnyivé, akinek az egészsége miatt olyan halálos aggodalomba estünk a terhesség elején, hogy rászántuk magunkat, hogy a vetélést kockáztatva szövetmintát vegyenek a méhlepényből. Amikor végül megszúrták Bori hasát, eloszlott bennem az a kába félelem, ami addig lelkileg megbénított. Heves bűntudat fogott el, látva, hogy az injekciós tű hogyan közeledik a néhány centis embrió felé, amely a hegyes acél közeledtére hevesen kapálózni kezd alig kivehető végtagjaival.

Akkor mintha feléltük volna az anyjával az összes szorongást, amit a magzat miatt érezhettünk. Nem tudtuk elhinni többé, hogy a terhesség rosszra fordulhatna.

Bori nyugodt hangon elmesélte történetét az édesanyja és a szülni készülő ikertestvére hirtelen haláláról a bábának és a doktornőnek, akik részvéttel, de rezzenéstelen arccal hallgatták végig. Nem látszott rajtuk megrendülés, a vizsgálat kiértékelésekor mégis azt a verdiktet közölték, hogy a fennálló kockázat miatt az anyának kórházi megfigyelés alatt kell töltenie a fennmaradó időt a szülésig annak ellenére, hogy a terhességet normálisnak, a magzatot pedig egészségesnek találták.

Délben már Bori nélkül hajtottam be a városba a gyerekekkel. Amikor a pizzázásból visszaérve átnyújtottunk neki egy csokor sárga rózsát, már pizsamában üldögélt az ágyán, az éjjeliszekrényen az ebédje maradékával és egy pohár frissen facsart narancslével, benne jégkockával, szívószállal és pirinyó napernyővel.

A délutáni csúcsforgalomban hajtottunk ki Bergenből. Már az első alagutakból kiérve egyre sűrűbb lett a félhomály, míg végül csak a kivilágított alagutakban maradt meg a nappal, odakint beesteledett. Menetirányban a fék- és hátsó lámpák pirosan égő fénysora vonult előttem, szemből a reflektorok vakítottak izzó fehéren.

Üres volt mellettem az ülés. Szabadon rádobhattam levetett zakómat, letehettem Misi hátulról visszakapott szendvicsmaradékát, a kislányok üres joghurtosdobozát (a szeméttartó tömve volt), a félig ivott ásványvizes palackot és a lejátszóból kiszedett lemezeket. Eszembe jutott egyik Borival közös, időnként visszatérő témánk arról, hogy mi lenne, ha valamelyikünkkel „történne valami”, és a másikunknak egyedül kéne boldogulnia a gyerekneveléssel. De nemsokára Misi felhívta Borit, aki újra jelen lett, és hallgatta a távolból, hogy Misi részletesen elmeséli, mi minden történt az alatt a néhány óra alatt, amióta otthagytuk a szülészet folyosóján. Civakodva adták át egymásnak a mobilt a gyerekek, hogy az anyjuk mindegyiknek jó éjszakát kívánhasson.

Megritkult a forgalom, elmaradtak az autók, ahogy a tanyák fényei is, kiértünk a bergeni agglomerációból. Az út mentén homályos díszletként vonult a táj a fényszóró sugarában, hogy azon túl az éjszaka határtalanra nőjön.

A gyerekek elaludtak, egyedül én maradtam ébren.

Boldog bánat fogott el, hogy elmúlt ez a nap, de tudtam, nagyjából ugyanilyenek lesznek majd az elkövetkezők. Visszanyerem majd, amit most elveszítek, és elveszítem újra, amit majd megnyerek. Veszíteni fogok és nyerni, folyamatos hullámzásban, egészen addig, amíg egyszer majd mindent elveszítek.

Úgy, ahogy Vera.

„Nem is elveszítette, elvették tőle”, rohant meg a felismerés. Védtelen volt és kiszolgáltatott, igazságtalanság érte. Ártatlan volt, mégis megbüntették. Mélyen megszántam. Úgy éreztem, a halál erőszak a gyengékkel szemben, a létező legmegalázóbb dolog a világon.

Lehúzódtam az útpadkára, mert alig láttam a könnyeimtől. Megtöröltem a szemem egy épen maradt szalvétával, kifújtam az orrom, mélyeket lélegeztem. Mielőtt továbbindultam volna, eszembe jutott, hogy egy korongot felragasszak a homlokomra.

*

Késő éjszaka parkoltam le a házunk előtt azzal az ezüstszínű BMW kombival, amit előző nap kaptunk az autócentrumban arra az időre, amíg a lecsúszott és beragadt hátsó ablakot megjavítják a Land Roveren.

Az esőben és vaksötétben nem botorkálhattam le egyenként az alvó gyerekekkel a karomon a ház bejáratáig. Még egyedül is vigyáznom kellett, nehogy elessek, miközben a sötétben a sziklás meredélyen leereszkedtem.

Induláskor a bejárati ajtót nem zártuk kulcsra, mert a kulcsot, aminek használatáról leszoktunk a betörésmentes Nyugtalan Zugban, úgy tűnt, végérvényesen elkevertük. Arra mégse számítottam, hogy magát az ajtót se tettük be, és az sarkig nyitva állt. Most elkésett buzgalommal siettem betenni magam után. A következő villanyszámlára gondoltam, amelyben benne lesz, hogy a sziklás udvarunkat fűtöttük az egész bergeni túránk ideje alatt. Erről eszembe jutott az a másik villanyszámlánk Budapesten, amellyel kapcsolatban már sikerült elérnem egy telefonos ügyintézőt az ELMŰ-nél, akinek elmagyaráztam, miért téves a mérőóráinknak az az állása, ami náluk nyilvántartásban van, és azt is, milyen angolosan távozott a volt bérlőnk a tévedésből kifizetett összeggel. De még közel sem intéztem el mindent.

A szorongásból, amivel a házba léptem, arra riadtam, hogy döng fölöttem az emelet. A lépcső felénél jártam, amikor elsüvített mellettem egy hosszú farkú, szőrös állat. A tanyaszomszédunk vörös foltos kandúrja volt az, a szakadék túloldaláról, amely mindig előszeretettel sündörgött a házunk körül. Visszatrappoltam a lépcsőn, kiengedtem az ajtón, majd visszajöttem. Baljós sejtelemmel kapcsoltam villanyt a konyhán. Egy cafatokra szaggatott zacskót láttam meg a pulton, benne a kibelezett, szétcincált kenyérrel. Már éppen elcsodálkoztam, miért foglalkoztatta a macskát a kenyér, amikor a nyitva hagyott mosogatógép körül megláttam a magyarázatot.

A legfelső, evőeszközös rekeszt magam húztam ki indulás előtt, hogy hűljön a gép a lejárt program után. De a villák, kések, kanalak ekkor már nem voltak a helyükön: széthányva csillogtak a padlón. Körülöttük fekete-fehér madártollak voltak. Egykori tulajdonosuk, a ház környéki szarka, aki valószínűleg kirámolta a csillogó evőeszközöket és kibelezte a kenyeret, középen feküdt vérbe fagyva.

Évek óta néztük az előadást, amelyben a szarka hülyét csinált a szomszéd kandúrjából. Incselkedett vele, mintha meg akarná csípni, közel csalta magához, de az ugrása elől az utolsó pillanatban mindig tévedhetetlenül arrébb repült.

A nyomok arról tanúskodtak, hogy a kandúr alapos elégtételt vett.

A nappali bukóablakához toltam a heverőt, kimásztam a BMW-hez, az alvó gyerekeket karomra vettem a hátsó ülésről, az ablakon beemelve sorba ráfektettem őket a heverőre, majd onnan továbbvittem a hálószobába.

Nem akartam, hogy másnap, ha előttem jönnének ki, a konyhai felfordulásba gyalogoljanak bele. Kipakoltam a mosogatógépből a tiszta tányért, a felszedett evőeszközöket betettem a felső rekeszbe, és elindítottam egy új programot. A tollakat összesöpörtem, a szemetesbe dobtam, a pórul járt szarkát ráhúztam a lapátra, kimentem vele a teraszra, az egyik lábánál fogva messze hajítottam. A konyhában letöröltem a szétfröccsent vér foltjait a padlóról és a konyhaszekrényről, majd elmentem lefeküdni.

Az utóbbi hónapokban bonyolult üggyé nőtte ki magát a fektetés, amíg egy huszárvágással meg nem oldottuk.

Mindhárom gyereknek megvolt a saját szobája, ahova fürdés után egyenként ágyba dugtuk őket. A nehezebb része csak azután következett. Az egyik azt akarta, hogy a mesélés után elalvásig mellette üljünk, majd rögtön felriadt, ha megpróbáltunk kilopódzni. A másik az éjszaka közepén állított be a szobánkba. A harmadik már a fürdéskor kijelentette, hogy csakis közöttünk hajlandó elaludni. Előfordult, hogy az egyiket, miután bealudt, átcsempésztük tőlünk a saját ágyába, miközben egy másik éppen felriadt, és már mászott is be a mi ágyunkba. Hordoztam őket a lépcsőn le-föl, mert a mi hálónk a konyha mellett nyílt az emeleten, míg az övéik a földszinten. Gyakran kötött ki az éjszaka folyamán mindhárom gyerek az ágyunkban, amely hiába volt dupla, így ötösben még keresztben feküdve is csak szűkösen fértünk rajta el. Ilyenkor a megvastagodott Bori félálomban átbotorkált a nappali kanapéjára. Én tovább kitartottam az összevissza hánykolódó gyerektestek között, de amikor többedszer riadtam arra, hogy valamelyik hasba vagy orrba rúg, lemenekültem Misi ágyába, amelybe úgy-ahogy belefértem. Végül gondoltunk egy nagyot. Szétcsavaroztam az ágyunk keretét, a lomtárba vittem, miközben a dupla matracunkat a padlóra tettem, majd köréje fektettem a három gyerek matracát. Ha szorosan összetoltam őket, még egy szűk folyosó is maradt közlekedni. A helyiségnek menekülttábor-jellege lett, és némelyik matrac alsó felén pár hét múlva fekete pöttyökben kiütött a penész, reggel pedig Borit a hordóhasával úgy húztuk fel közösen, mint a mesebeli répát, de onnantól fogva mindenki pisszenés nélkül végigaludta az éjszakát.

A konyha rendbetétele után leheveredtem a három alvó közé a szülői matracra. Az első álmomból még felriasztott az órám, de leszedtem a korongot a homlokomról, és azután én is aludtam egy keveset a kora hajnali írásig.

… … …

Harmadik rész

Négygyerekes családban egy kutya mellett túl sok idő nem marad a gyászra.

Emlékezhettem Justinre, és nyelhettem a könnyemet, amikor kiszedtem a nedves ruhát a mosógépből, ám a teraszra, ahol teregettem, utánam somfordált Misi. Oldalba bökött, majd huncut mosollyal elmesélte, hogy Sigrid, a tanítónőjük aznap az órán tévedésből rossz billentyűre nyomott. Az osztály képernyőjén egy korhatáros film jött fel, amiben pucér nők és férfiak szaladgáltak. Ez ellenállhatatlan volt, együtt kellett röhögni a gyerekkel.

Joard és a felesége sírja mellett volt még szabad hely. A frissen nyírt pázsiton mellettük kaparta ki a kis markoló Justinnek a gödröt. Az afrikai menekültek között a norvég nyelvtanfolyamot vezető lengyel nő is ott állt, de eljött a piercinges menekültügyi tanácsos, valamint a menekültügy önkormányzati szakpolitikusa is, igaz, ők ketten hivatalból. Azok között, akik fizetés nélkül jöttek el, két norvég volt, Astri és a járási főszakács.

A lelkész norvég szokás szerint felolvasta a koszorúk szalagján lévő feliratokat. A Magyar–Haiti Tor Ulven Társaság kegyeleti okokból feloszlott, de egy utolsó koszorút elküldött még. Ennek a szalagján a következő állt: „Zuhanok és / zuhanok / a saját aknámban / önmagam / rétegein át / romvárosokon keresztül / ahol csak egy alvó börtönőr / maradt / nyelv előtti szálláshelyeken át / barlangokon át / ahol a falon látszik / az első kéz nyoma: a te kezedé. / Zuhanok. / Zuhanok. / Pedig nekem is / van alapom. / De az alap / velem együtt / zuhan. És zuhan / a zuhanás. Senkié / se lesz / az utolsó / szó.”

A legfinomabb barnamártás titka sírba szállt Justinnel, ahogy az árnyéka is. A második árnyéka, Birk viszont közöttünk maradt.

Birk Joard halála után Justint választotta ki magának. Miután Justin délutánonként hazatért, nem lehetett róla levakarni. Szorosan követte nappaliból konyhába, konyhából teraszra, teraszról vissza, konyhából lépcsőházba. Az ő kísérete nélkül sehova se mehetett. Nevettünk, amikor ki kellett tuszkolnia a bundás állatot, hogy a vécéajtót magára zárja. Ha egy helyben maradt, főzött, asztalhoz ült, elterült a kanapén, a kutya melléje hevert, de a legkisebb moccanására felpattant. A temetés után egy hétig feküdt teljes letargiában, csak vizet lefetyelni állt fel. Majd egy délután hazajőve ott találtuk annál a dobogónál ülve, amelyen keresztül ki-be jártunk a nappali ablakán. Amíg meg nem vacsoráztunk, türelmetlenül söpörte farkával a földet, mint aki kivár, de miután leszedtük az asztalt, többször öblösen ránk ugatott, mintha azt akarná mondani, hogy „na, de most már gyerünk!”.

Az öregtemplom kertjébe vezetett minket. Azt a rituálét újította fel, amelybe eredetileg még Joard-ral együtt szokott bele, és amelyet most azzal bővített, hogy először Justin sírjára feküdt a friss koszorúk és hervadt virágcsokrok tetejére. Tíz perc elmélyült heverés után átment Joard sírjára, majd annak a feleségéére. Azokon is elterült tíz-tíz percet.

Így lett mégis – Birknek hála – naponta fél óránk a gyászra. A gyerekek hamar beleuntak. Összekaptak, lökdösődtek, kergetőzni kezdtek a sírok között. Lustaságból eleinte még próbáltuk lepisszegni őket, de aztán Bori összeszedte magát, és kiment velük a domboldalba, hogy ott folytassák, míg én ültem tovább a síron fekvő Birk mellett Palival, aki általában a hasamra kötve aludt a hordókájában.

A gyerekek máshogyan gyászoltak.

Fektetéskor Valival, majd második körben a „nagyokkal”, Erzsivel és Misivel együtt kötelező volt elmondanunk József Attila Altatóját – csak és kizárólag Justin haiti akcentusát utánozva az utolsó hangig, valamint az ő mutogatós koreográfiájával kísérve, hogy utána elénekeljük a kreol bölcsődalt, amit nekem és Borinak is meg kellett tanulnunk kívülről.

Az egyik este csirkecombot rántottam middagra, azaz estebédre. A förtelmes előfőzés, amely semlegessé áztatja az eredeti ízt, nálam persze szóba se jöhetett. A nyersen bepanírozott combokat egyből a forró olajba dobáltam. Ilyenkor a megfelelő hőmérséklet beállítása a művészet. Az, hogy teljes vastagságában, csontig átsüljön a hús, miközben a panírkéreg ne kapjon oda. A kényes művelet minden figyelmemet lekötötte. Az első pillanatban fel sem fogtam, mit mondott Erzsi, majd mit ismételt el az anyja.

Ne rántsak neki külön sajtot abból a Jalsbergből – ismételtem el magamban is, annyira nem hittem el –, mert kivételesen ő is csirkét fog enni velünk.

Mi van?!

Hüledeztem, de Erzsi és Bori bólogatott, hogy nem a fülem csengett.

Úristen, tavaly ilyenkor még mennyire rühelltem, hogy párhuzamosan egy vegetáriánus fogást is meg kell főzzek! Azóta átállítottam magam. Nem éreztem már nyűgnek a dolgot, megértettem, tiszteltem, sőt zavarni is kezdett, hogy húst merek enni. A látványtól, hogy Erzsi csirkecombot eszik, most balsejtelmem támadt, mintha istenkísértés tanúja lennék. Pedig úgy tűnt, nincs ellenére. Jó étvággyal harapdált, akkurátusan lerágta a csontokat. Tagadhatatlanul ízlett neki.

Mindig elsőként távozott az asztaltól, hogy a társaságunkból visszatérhessen a saját dolgai közé. Őt sose kellett figyelmeztetni, mint a többi gyereket, hogy az üres tányérját kivigye a konyhába, és öblítés után betegye a mosogatógépbe. Ő ezt mindig gondosan megcsinálta. Ezúttal viszont a széken felejtette magát, mint akit elnehezített a húsevés. Leszedtük az asztalt, de ő továbbra sem mozdult meg.

– Van valami baj, kicsi lányom? – kérdezte az anyja.

Odahajolt, hogy átkarolja, de Erzsi lerázta magáról az anyja kezét. Undor volt az arcára írva, miközben a mozdulatot folytatva felállt. Az egész testében összerándult, majd a következő pillanatban öklendezett.

Az anyjának ekkor sikerült mégis oldalról átkarolnia. Ellentartotta a homlokát, majd a hányás után alája húzta a széket, gyengéden visszaültette és simogatta a haját. Én közben a többi gyerekkel foglalkoztam, próbáltam nyugalmat sugározni feléjük, csitítani a pfujolásukat, amellyel a nyílt színi hányást követték, majd elmentem a konyhapulthoz, papírtörlőt téptem a gurigáról, hogy feltöröljek.

Amióta újrakezdtük a temetőjárást, és Birkbe visszatért az örök optimizmus, új gazdát választott magának: engem. Attól fogva az én nyomomban járt. Mozdult, ha mozdultam, a második árnyékomul szegődött. Nem csak a testével, a tekintetével is követett. Bármikor pillantottam rá, mindig engem bámult, bármeddig farkasszemet tudott nézni velem. Amiben nem volt se kihívás, se ellenállás, csak farokcsóváló, feltétlen odaadás.

Miközben rajtam keresztül átszűrve létezett számára a világ, én őbenne a tükörképemet pillantottam meg. Belerajzolódott Justin szellemalakja. Birk szemében Justinre hasonlítottam. Nemcsak én helyettesítettem a halottat az ő tudatában, hanem kicsit ő is az enyémben.

Jellegzetes labrador volt. Ha hagyják, addig tudott volna enni, amíg ki nem pukkad. Miután megkapta a vacsoráját, a száraz kutyatápot, odaült mellénk a földre, és az evésünket figyelte. Mit figyelte? Kinézte a falatot a szánkból. Mindenfajta szégyenérzettől mentes koldus volt, de nem követelőző, hanem őszinte és türelmes.

Aznap este a hányó Erzsivel foglalkozva Birkről teljesen megfeledkeztünk. Pedig ő hűségesen ült a posztján. Bámult, és figyelt az estebéd alatt. Azt az eléje dobott vagy lehulló maradékot leste, ami teljesen kiszámíthatatlan volt. Néha egy incifinci porcogó alakját öltötte magára, néha egy egész szelet rostélyosét, ami pluszban maradt, mert elmértem a mennyiséget. Megint máskor egyszerűen elmaradt. Aznap este bőségesen érkezett. Hirtelen Birk elé került mindaz a csirkehús, ami előzőleg megjárta Erzsi gyomrát. Birk tudatában felmerült a sejtelem, hogy az eléje toccsanó, szaftos csemege a Gazda szerint esetleg tilalom alatt áll, de túl nagy volt a csábítás. Az önuralom csak néhány másodpercig tartott.

Amikor megjelentem a papírtörlővel, Birk már behabzsolta az egész hányást, még a padlót is fényesre nyalta utána. Számonkérően ránéztem, de az ejnye-bejnye elmaradt, miután találkozott a pillantásunk, és megláttam Birk pofáján azt a kifejezést, amely egyszerre sugárzott jámbor elégedettséget és azt a töretlen hitet, hogy minden a világon – ideértve a legnehezebb dolgokat is – magától értetődő.

Nem sokkal azután, hogy végzett az öklendezéssel, Erzsinek potyogni kezdtek a könnyei. Néhány perc múlva már vigasztalhatatlanul zokogott, Justin nevét ismételgetve. Újra lerázta magáról az anyja kezét. Már nem undor volt az arcán, hanem elkeseredett harag. Állt mellette az asztalon egy műanyag tál, amit Bori tett oda, hiába, hogy abba hányjon. Felkapta, és úgy földhöz vágta, hogy pattogott, majd messze gurult.

– Ez nem lehet igaz, szemétség – kiabálta –, kurva vérszegénység!

A szóhasználatából kitűnt, hogy a tőlünk hallottakból merít, másfelől a „kurva vérszegénység” az ő leleménye volt. A székről felpattanva pedig már kreolul káromkodott tovább, hogy „gèt manman ou!”,5 kirohant a nappaliból, letrappolt a lépcsőn, és becsapta maga után a szobája ajtaját.

*

Miután a helikopterút után Bergenből hazajöttem, a fektetés után kiütöttem magam konyakkal, de éjszaka felriadtam. Álmatlanul forgolódtam, amíg egyszerre azt vettem észre, hogy nem a földre tett matracon fekszem Bori és a gyerekek között, hanem egy kórház alagsorában, ahol a szomszédos tepsiben Justin hever. Átnyúltam, éreztem, hogy meleg a teste. Határtalan öröm fogott el, de nem bírtam odafordulni hozzá. A vállam fennakadt az alacsony plafonban.

A következő éjjel azt álmodtam, hogy újra a helikopteren repülünk a gleccser felett. Az azúrkéken ragyogó, hatalmas agy kicsit máshogyan képzelte el a történetünket. Justin ebben is haldokolt, de magánál volt, részletesen végigmesélte az életét, majd elbúcsúztunk. Ébredéskor egy szavára sem emlékeztem, de az álmomban érzett euforikus hangulatom megmaradt, és napközben sem múlt el. A munkaidőm utolsó óráiban a futás helyett elhajtottam az önkormányzati sorházhoz, ahol a lakása volt.

A környéken gyűjtött és házilag eltett élelmiszereit, a különböző konyhai alapanyagait szép lassan áthordtuk az elmúlt fél év alatt hozzánk, és felfaltuk. A mosókonyhában, ami nála éléskamrának volt berendezve, a deszkapolcok üresen meredtek, mintha egy cethal lerágott csontvázába lépett volna be az ember. A fagyasztóládákban se volt a vastag zúzmarán kívül semmi. Az egyik sarokban egy vödör állt elhagyottan, tele a tavaly őszi hólyagmoszattal, amely poshadt tengerszagot árasztott.

Egyszerre rácsodálkoztam magamra. Már megint, még ebben a helyzetben is az evésen jár az eszem. Mintha azért jöttem volna, hogy még holtában is a kajáit kajtassam, és felegyem az utolsó morzsákat is utána, pedig közben egészen mást szeretnék: nem a hasamat elnehezíteni, hanem a szívemen könnyíteni.

Első pillantásra úgy tűnt, hogy a nappaliban azóta sem változott semmi, amióta először beléptem ide előző ősszel a felmosófámmal és a mikroszálas mopjaimmal. A fő helyen a falon ugyanúgy lógott az egész alakos portré a ravaszkásan mosolygó Paul Bocuse-ről.

Ott álltam a legjobb barátom lakásán, akit azelőtt vesztettem el, hogy igazából megismerhettem volna. Az első látogatásomhoz képest, amikor még takarító férfiként jöttem, annyi volt a különbség, hogy azóta megtapasztaltam Justin Walter közelségét. A jelenléte beleégett az érzékeimbe, és most szörnyen hiányzott. Ezt a hiányt még fájóbbá tette az az érzés, hogy valamit elszalasztottam.

Miközben úgy hittem magamról, hogy nem óvatoskodom a kapcsolataimban, lám, vele szemben visszafogott maradtam. Ki tudja, még ki mindenkivel viselkedtem ugyanígy? Mennyi emberről „maradtam le” anélkül, hogy a veszteség igazából tudatosult volna bennem? Justin esetében azt hittem, bölcsességből vagyok ilyen, azért, hogy időt hagyjak neki a kitárulkozásra. Miközben rögeszmésen mindig arra gondolok, hogy az időm véges, ebben az esetben ezt mégis figyelmen kívül hagytam. Azzal áltattam magam, hogy a férfibarátság szemérmes, jobb, ha nem bolygatjuk feleslegesen a múltat, nem teszünk fel a másiknak nehéz kérdéseket. Túl későn vettem észre, hogy úgy viszonyultam hozzá, mint a legfontosabb férfihoz az életemben, az apámhoz, akivel soha semmi személyesről nem beszéltünk. Miközben vadidegenekkel néhány mondat után eljutok nemegyszer a legszemélyesebb dolgokig, életem legjobb barátjával hűvös maradtam, képtelen a kitárulkozásra. Teljes szívemből azt kívántam, hogy Misivel és Palival szemben majd legyen erőm okosabban viselkedni.

A kakashalmi főszakács a legjobb barnamártás receptjét már soha többé nem tudhatta meg, de nekem volt még némi reményem, hogy Justin Walter életét jobban megismerjem.

Paul Bocuse poszterétől balra, a fali polcon érintetlenül sorakoztak Justin verses- és szakácskönyvei. Csak a porréteg vastagodott meg rajtuk az utolsó látogatásom óta. Az íróasztalán viszont szemmel láthatóan felgyűltek a papírjai. Úgy tűnt, mindenfajta iratát és levelezését ide gyűjtötte össze. Miközben módszeresen átlapoztam a papírhalmokat, megtaláltam az önkormányzattal kötött szerződését a beilleszkedési programról, a kakashalmi takarékszövetkezet leveleit, amelyeknek legalább egy évvel korábbi volt a dátumozása, mivel Justin ugyanúgy, mint Bori, egy idő után netbankon intézte a pénzügyeit.

A hivatalos iratok közül kitúrtam egy cikk néhány oldalas fogalmazványát. Justin arról a barlangi gombáról értekezett benne, amelyet az Öreg Lyukban talált. Pontosan leírta, milyen állagú, mekkora, hogyan néz ki a gumója, amelyről kinyomtatott fotókat mellékelt, majd ihletett szavakkal jellemezte a gumó egyedülálló, különleges illatát és ízét, és számba vette a saját gasztronómiai tapasztalatait, amelyeket a feldolgozás során szerzett. Továbbá kiderítette, hogy egy jégkorszakbeli gombafajtáról van szó, amelyet barlangrajzokon is beazonosítottak, és megtalálták a legrégebbi múmia, az Alpokban jégbe fagyott Ötzi bőrszütyőjében is. Ennek a gombafajtának a kihalásáról mindig is megoszlottak a vélemények. A gombatudósok, a mikológusok jelentős hányada kihaltnak nyilvánította, és bármilyen hírt a felbukkanásáról meglehetősen szkeptikusan fogadott, jóllehet az évszázadok alatt bizonyíthatóan előkerültek példányai (még ha egészen kivételesen is), amelyeket az Alpok vagy a Pireneusok eldugott barlangjaiban találtak. A barlangi gomba egyik leghíresebb felbukkanása a tizenkilencedik század elejére esett, amikor a gombatudomány, a mikológia már magas szinten állt és komoly eredményeket ért el. Az akkor megtalált példányokat maga a nagy Jean-Jacques Paulet, a mikológia egyik úttörője vizsgálta be, és minden kétséget kizáróan megállapította, hogy egy olyan gombafajtáról van szó, amely sok tekintetben a périgord-i fekete és az olasz fehér szarvasgombára emlékeztet és azokkal áll valamiféle rokonságban. A tudományos vizsgálat végeztével a gomba példányait egy híres párizsi étterem, a Véfour vette meg, amelynek konyháján a teljesen kivételes nyersanyaggal egy híres vacsorát készítettek. A vacsorán a modern gasztronómia alapító atyja, Brillat-Savarin is jelen volt, és a gombát kóstolva mondta ki az egyik híressé vált szentenciáját: „Egy új étel felfedezése nagyobb boldogságot jelent az emberiségnek, mint egy új csillagé.”

A cikk lapjai alatt egy mappatartó hevert, amelyre öntapadós papírcsík volt felragasztva. A csíkon az a norvég szó szerepelt, amelyet nemegyszer hallottam rádióban, láttam már újságban, amióta Kakashalomra jöttem, de most először ütött szíven, mert Justin kézírásával volt leírva.

„Családegyesítés.”

*

A Külhoni Igazgatóság megyei irodája Sogndalban volt. Ők álltak kapcsolatban Justinnel a családegyesítés ügyében. Az utolsó levelük arról szólt, hogy Justinnek a temetés utáni hét csütörtök kora délutánján kell megjelennie.

Még nem volt késő hozzá. Én mentem el Justin helyett a hivatalba.

A megadott időpontban az ajtó percre pontosan kinyílt. Egy sportos megjelenésű, szalmaszőke nő lépett ki az irodából, és körbenézett. Justin levelezéséből arra tippeltem, hogy ő lehet Cecilie, aki a családegyesítéssel kapcsolatos ügyeket intézi. Mielőtt visszazárta volna az ajtót, elgondolkodott egy pillanatra. Odaléptem hozzá, bemutatkoztam, közöltem, hogy Justin Walter ügyében jöttem. Meglepődött, de készséges volt. A tágas folyosó egy félreeső zugába invitált, ahol bárszékszerű ülőkékre telepedtünk, és rákönyököltünk egy kerek pultra. Röviden elmeséltem neki, mi történt Justinnel. Cecilie az elején a szája elé kapta a kezét, majd némán könnyezett. Kis szünet után mondtam, hogy az új helyzetben szívesen átveszem Justin szerepét. Cecilie nem értette egész pontosan, mire gondolok.

– Arra, hogy szeretnék a továbbiakban én magam foglalkozni a családegyesítéssel.

Cecilie nagyot nézett.

– Rokonságban áll Justinnel?

– Akár. Amióta Norvégiába jött, a legtöbb ideig nálunk lakott. Gyakorlatilag családtagnak számított.

Nyeltem egyet, hogy könnyebben kijöjjön a torkomon a hazugság, amit előre kitaláltam.

– Együtt göngyölítettük eddig is az ügyet. Mindig mindent megbeszéltünk. Mivel nálunk már úgyis van négy gyerek meg egy kutya, egész idáig úgy volt, hogy hozzánk fog érkezni a jövevény. Hogy Justinnel közösen fogjuk befogadni.

Cecilie arca zavartságot tükrözött, mint aki igyekszik, de nem tudja összerakni értelmes egésszé a részleteket.

– Hú, és ezt említettétek a kérelemben?

– Nem akartuk túlbonyolítani. Gondoltuk, hogy egyszerűbb képlet, ha kérelmezőként csak Justin neve szerepel. Mi a feleségemmel csak nevelőszülők lennénk, a gyerekeink meg fogadott féltestvérek. Végső soron Justin volt a vér szerinti apa.

– Egyszóval ennek semmi nyoma a hivatalos anyagban?

– Nem igazán.

– Hm, mit csináljunk?

Tanácstalanul körbenézett.

– Norvég állampolgárok?

– Nem, EU-sok, de szerintem a jogaink ugyanazok.

– A biológiai kapcsolat tehát kizárva – gondolkodott el Cecilie, ami felettébb jól állt neki. – Tehát a családegyesítés nem lehetséges. Másfelől egy kicsi ember sorsáról van szó. Az ügyben már rengeteg munka, utánajárás benne van, orvosi igazolás, hatósági engedélyezés, nyilatkozatok, lemondás, hozzájárulás. A papírok nagy része felhasználható lenne egy új eljárásban.

– Például egy örökbefogadásban?

– Én is azon gondolkodom. Annak mennie kéne.

– Szívesen kitöltünk és aláírunk bármilyen új nyomtatványt, ha kell – készségeskedtem.

– Elhiszem, de olyat itt nem talál, mivel az az ügy már nem hozzánk tartozik.

Szomorú képet vágtam, de Cecilie érezte, hogy neki játszom, és elmosolyodott.

– Több államilag elismert örökbefogadási szervezet van, bármelyiknél jelentkezhetnek. Azok nyilatkozatot adnak, hogy képviselik önöket, majd egy felkészítő tanfolyamon kell részt venniük. Ezután el kell menni a Gyermek-, Ifjúság- és Családigazgatósághoz, ahol előzetes hozzájárulásért folyamodnak. Kivizsgálják a körülményeket, az alkalmasságot, és jó esetben megadják az előzetes hozzájárulást, majd továbbküldik a dossziékat külföldre. Más kérelmezőnek ilyenkor kezdődik a várakozási idő, mialatt a helyi hatóságok megtalálják a megfelelő gyereket. Ezt maguk megússzák. Csak odautaznak, és hazahozzák a kislányt. Az itthoni folytatást most nem mesélem.

– Ahhoz képest, hogy nem maguk intézik, mindent tud.

– Hát igen. Van egy gyönyörű lányunk, Tuva, aki Kínából való. Érdekli?

Lelkesen bólogattam. Előkapta a mobilját, néhány fürge érintés után egy képet mutatott. Törékeny alkatú tinilány volt távol-keleti vonásokkal, Sogndal környéki népviseletben, norvég zászlócskával a kezében. Mintha egy divatlapnak készített fénykép lett volna, amelyről személytelen szépség és semleges elegancia sugárzott.

– Elragadó.

A látogatás végén elkísért a folyosón a kijáratig.

– Amiért ma bejöttem – jutott eszembe –, akarom mondani, amiért Justinnek be kellett volna jönnie, arról nem is beszéltünk.

Cecilie kérdően nézett rám.

– A DNS-vizsgálat eredményére gondolok.

– Ja – vonta meg a vállát –, az csak a családegyesítés miatt lett volna érdekes, az örökbefogadás szempontjából mindegy.

– Azért nem teljesen…

– Ezt hogy érti?

– Hát ha például Justin nem is a kislány apja…

– Erről nem beszélhetek, köt a titoktartás – keményedett meg Cecilie hangja.

Belegondoltam, és elszégyelltem magam.

– Igaz – köhintettem. – Viszlát!

– Sok szerencsét!

… … …

Jegyzetek

5 Baszd anyádat! (kreol)

Tartalom

Első rész

Második rész

Harmadik rész

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Hradeczky Moni
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 3216 9

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font Licence