A fordítás alapját képező kiadás:

Indrek Hargla

Apteeker Melchior ja Pilaatuse evangeelium

Raudhammas, 2019

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Fordította:

Rácz Nóra

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Nagy Gábor

A könyv megjelenését az Eesti Kultuurkapital támogatta

ISBN 978 963 551 222 5

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2019 by Indrek Hargla

© Hungarian translation 2025, Rácz Nóra

© Hungarian edition 2025, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Wenthusen háza

A ház földszinti térképe

A ház emeleti térképe

Előszó

AZ ÚR 1433. esztendejében bizonyára gyakran szóba került két háború Tallinnban és Lívföldön. Az egyik a Német Lovagrend és Lengyelország között kirobbant háború volt, mely a lovagrend szempontjából korántsem végződött fényesen. A lengyel király szövetséget kötött a cseh huszitákkal, akik sokat garázdálkodtak a porosz vidékeken, felgyújtották az oliwai cisztercita kolostort, és megkísérelték ostrom alá venni Gdańsk városát. Gdańsk Poroszország és Pomeránia egyik legfontosabb kikötője volt, Hanza-város, melyet szoros szálak fűztek Tallinnhoz. Az eretnekek gaztetteinek híre a hajóközlekedés révén bizonyára gyorsan eljutott Tallinnba is. A másik háború, melyről ugyanezen esztendő őszén értesültek a tallinniak, sokkal távolabbi volt. Hamburg gyors és sikeres támadást intézett Kelet-Frízföld ellen, elfoglalta Sibetsburg várát, a Vitális Testvérek főhadiszállását, majd le is rombolta azt. Ez fontos és kedvező hír volt az egész Hanza-szövetség számára, hiszen így biztonságosabbá vált a hajózás nyugatra, elsősorban Brüggébe. Abban az időben Vitális Testvéreknek nevezték a fölfegyverkezett tengeri haramiákat, az északi vizeken ez volt a kalózok általános elnevezése, akárcsak korábban a viking.

Az egykori lívföldi arisztokrácia mindennapi életéről, szokásairól ma meglehetősen keveset tudunk. A nemesek feltehetőleg vidéki birtokukon, a pórnép között töltötték az év nagyobb részét, míg a telet a városban, Tallinn esetében a Dómhegyen. Az akkori vazallus–paraszt viszony jelentősen különbözött a későbbitől – az újkoritól –, mivel a jobbágyok személyes szabadsága sokkal korlátozottabb volt. A 15. században a köznemesek jobbára észtek voltak, számukra létfontosságú volt, hogy jó viszonyt ápoljanak a saját népükkel. Viru és Harju megyében is sok észt származású nemesi család élt. Az észtek helyzete azonban a reformációt követően egyre nehezebbé vált a városokban és vidéken egyaránt.

Metsentakenok, Wenthusenok és Brakelok valóban éltek Lívföldön, a jelen regényben szereplő családok ábrázolása azonban tipizált általánosítás, életrajzukban fölösleges volna történelmi tényeket keresni. Ugyanakkor hasonló, erőszakos viszályok valóban gyakran fellobbantak a nemesi családok között, Németföldön és Lívföldön egyaránt, békéltetésük is többnyire az itt leírt módon történt.

Feltehetőleg a lívföldi nemesek is solymásztak, bár konkrét bizonyítékok, források ezt nem támasztják alá. A solymászatról az idők kezdete óta azt írják, hogy egy nagy hagyományokkal bíró művészetről van szó, melyhez régen sokkal jobban értettek hozzá.

A tizenötödik elemet egy hamburgi alkimista és patikus, Henning Brand fedezte fel az Úr 1669. esztendejében, többé-kevésbé a regényben leírt módon. Tudjuk, hogy Brand tulajdonában voltak egy pár száz évvel korábban élt hamburgi alkimista feljegyzései. Azt azonban homály fedi, hogy pontosan mit tartalmaztak a feljegyzések, vagy hogy hívták az alkimistát. A felfedezett elemet sátáni vagy luciferi elemnek nevezték.

Júdea helytartója, Poncius Piltáus meglehetősen titokzatos személy. Tevékenységéről sok apokrif irat született, melyek közül feltételezhetően nem maradt fenn valamennyi. Nincs okunk rá, hogy ezeket pusztán a képzelet szüleményének tartsuk, Pilátus valószínűleg nagyobb szerepet játszott a korai kereszténység kialakulásában és Jézus Igéjének terjesztésében, mint ahogy azt ma gondoljuk. A regényben szereplő Pilátus-ciklus szövegei valóban léteznek, és áttételes bizonyítékaink vannak arra nézve, hogy némelyik a tallinni domonkosok könyvtárában is megvolt. Ez volt az egykori Észtföld legnagyobb könyvtára, melyet a reformáció idején széthordtak, napjainkra csak néhány kötet maradt meg belőle. A Pilátus által írt evangélium azonban csupán feltevés.

A középkori tallinni egyházi ítélőszék tárgyalási jegyzőkönyvei napjainkra megsemmisültek, nem tudjuk, milyen volt a korabeli perrendtartás. Valószínűnek tűnik azonban, hogy két fontos dologban különbözött a regényben leírtaktól. A tárgyalás mindenképpen tovább tartott – több napig, vagy akár több hétig –, és maga az ítélethirdetés is. Másrészt pedig nem a védő és a felperes kérdezte ki a tanúkat, hanem a bíróság által kirendelt proktorok. A felek írásban nyújtották be kérdéseiket, melyek alapján a proktorok zárt ajtók mögött részletesen kihallgatták a tanúkat. A középkori egyházi ítélőszék sokkal progresszívebb volt a világinál, azt tűzte ki célul, hogy alapos, minden nézőpontot figyelembe vevő vizsgálat során feltárja az igazságot, a vádlott pedig szabadon választhatott magának védőt. Tudjuk, hogy bár a pápa rég betiltotta az istenítéletet – azaz az ártatlanság vagy bűnösség különböző próbák útján való bizonyítását –, lívföldi nemesi körökben ezt mégis gyakran alkalmazták.

Tallinnban több ízben felmerült egy ferences kolostor alapításának lehetősége, végül mégsem került rá sor. A lovagrend lívföldi ága pártolta az ötletet, Tallinn városa azonban nem, két kolduló szerzetesrend számára túlságosan kicsi volt a város. Az Úr 1466. esztendejét követően Tartuban, Viljandiban és Rakverében alapítottak ferences kolostort.

Dánia és a Kalmari Unió királya, Pomerániai Erik neve már a korábbi Melchior–történetekben is szerepelt, és bizonyára fogunk még találkozni vele. Erik az egyik legbotrányosabb, legkimagaslóbb és bizonyára legizgalmasabb sorsú skandináv király volt, aki hosszú, kalandos úton zarándokolt el Jeruzsálembe, élete és tevékenysége pedig számos ponton kapcsolódott Tallinnhoz. Egy időben mindent megtett azért, hogy az Észt Hercegséget, melyet a nehéz időkben Dánia eladott a Német Lovagrendnek, visszaszerezze a dán korona számára. Később aztán, amikor szüksége lett a Német Lovagrend politikai és katonai támogatására, letett erről. Miután visszavonult az uralkodástól, még sokáig élt Gotland szigetén a Hanza-hajókat zaklatva, ugyanis szívből gyűlölte a Hanza-városokat és -kereskedőket. A Rosenkrantzok nemesi családja a középkori Dániában és Svédországban olyannyira kiterjedt és befolyásos volt, hogy még maga Shakespeare is hallott róluk.

A középkorban valóban működött a Dómhegyen egy bizonyos Szent Anna Céh, arról azonban nincsenek adataink, hogy pontosan mivel foglalkoztak. Szent Anna nem szerepel a Bibliában, Jézus nagyanyjaként azonban számtalan apokrif irat hősnője. Elsőként Jakab ősevangéliuma említi. A Szent Anna-kultusz meglehetősen kései jelenség, ám a 15. század közepétől viharos gyorsasággal terjedt Európa-szerte. 1433-ban még nem valószínű, hogy létezett volna a tallinni Szent Anna Céh, ám nem áll rendelkezésünkre olyan forrás, mely az ennél későbbi alapítást bizonyítaná. Az Anna keresztnév, mely valamennyi keresztény kultúrában elterjedt és gyakori, a fentiek folytán a többi bibliai eredetű névhez képest újabb keletkezésű.

Mauritius de Revalia valós történelmi személy, bizonyára minden idők leghíresebb tallinni származású domonkos szerzetese. Igaz, nem annyira saját tettei, mint az ismert német misztikus, Stommelni Krisztina, vagy más néven Kölni Boldog Krisztina révén vált híressé, akinek levelezőtársa volt. Mauritius Kölnben és Párizsban tanult, felkereste Krisztinát, majd később levelezett vele, leveleik máig fennmaradtak. Az egyik forrás röviden megemlíti, hogy Mauritius a templomos lovagokkal is találkozott Párizsban, amiben nincs semmi hihetetlen vagy különös, hiszen a templomosok valószínűleg szoros kapcsolatban álltak a domonkosokkal.

Bevezetés

1430

A Német Lovagrend dómhegyi vára
Április havának 22. napja

A FÉRFI egy terméskő falú, apró cellában térdepelt, és imádkozott. Védőszentjét, Bertalant kérte, hogy adjon ellenségeinek alázatot, hitet és józan ítélőképességet. Nem könyörgött szabadulásért, csak azért, hogy a Magasságos és Szent Bertalan segítségével ellenségei belássák: tetteiket a gőg és a kapzsiság vezérelte. Ha pedig meg kell halnia, akkor úgy indul oda, mint annak idején Szent Bertalan – bátran, ajkán Isten nevével, szívében rendíthetetlen hittel.

Ekkor távoli, de egyre közeledő léptek kopogását hallotta meg a kőpadlón, mire fölkelt, és elszánt arckifejezéssel az ablakhoz lépett. Innen kilátás nyílt a tengerre, néhány hajó észak felé siklott a hátszélben, a dómhegyi lovagvár falai fölött pedig hangosan vijjogó sirályok köröztek.

Háta mögött megcsikordult a kulcs a zárban, az ajtó föltárult, és belépett rajta valaki. A férfi lassan megfordult, nagy levegőt vett, és könnyedén meghajolt. Előtte magas rangú személy állt, a vár ura és parancsolója, a Német Lovagrend lívföldi ágának tallinni komturja, Simon von Gundheim.

A komtur nem volt már fiatal, fekete kalapja alól hosszú, ősz haj omlott a vállára, még mindig délceg termete kezdett lassacskán megroskadni. A komtur meglepődve, szinte már jóindulatú kíváncsisággal mérte végig a férfit, mely kétségtelenül megjátszott volt, majd mikor az asztalon észrevette a tányért az érintetlenül hagyott étellel, intett. Egy szolga lépett be a folyosóról, fogta a tálat, és szélsebesen eltűnt.

– Imádkozott? – kérdezte ekkor Von Gundheim komtur. – Zavarom?

– Imádkoztam – felelte a férfi, bár azt nem tudta volna megmondani, miből következtetett erre a komtur. A Dómhegyen vajon a falnak is szeme van? – De egy csöppet sem zavar. Már régóta várom, hogy valaki felfedje előttem fogvatartásom okát.

– Fogvatartás? – kiáltott föl fojtottan von Gundheim. – Isten ments! Nem szabad így felfogni a dolgot!

– Akkor vajon hogyan kellene felfognom? – kérdezte élesen a férfi. – Katonák hoztak ide, kulcsra zárták az ajtómat, nem mehetek sehová, és nem is küldhetek levelet. Immáron harmadik napja.

– Szívből remélem, hogy udvariasan és tisztelettel bántak önnel.

– Szolgái minden kívánságomat teljesítették, csak épp a várból nem engednek ki.

– Ez igaz. Meghagytam nekik, hogy ha önnek ilyen jellegű kívánsága támadna, akkor próbálják meggyőzni, hogy várjon még egy kicsit, amíg hazaérek. A kötelesség elszólított a városból, egy kisebb hadjáratot kellett vezetnem, a lovagrendnek ugyanis nézeteltérése támadt a saremaai püspökkel, talán hallott róla.

A férfi megrázta a fejét. Pedig valójában hallott róla – ki ne hallotta volna Tallinnban, hogy a lovagrend hadat üzent Christian Kubandti püspöknek, akinek nem ismeri el a hatalmát, és engedelmesebb prelátust szeretne ültetni a helyébe –, de csöppet sem érdekelte, és semmi köze nem volt ehhez a csatározáshoz.

– Ahogy látom, hazatért – állapította meg a férfi. – Most már mehetek, szabad vagyok?

– Hogyne volna szabad, ehhez kétség nem fér – felelte negédesen a komtur. – Egész idő alatt teljességgel szabad volt.

– Még akkor is, amikor lerángattak a lovam hátáról, és idecipeltek?

A komtur szabadkozva tárta szét a kezét.

– Az ön számára ez talán túlzásnak tűnt, amit teljességgel megértek. Sajnos az volt a helyzet, hogy miután értesültem tallinni tartózkodásáról és dómhegyi látogatásáról, halaszthatatlan teendői miatt azonban ön baráti meghívásomat meg sem várva távozni készült, marasztalása végett kénytelen voltam ezen eszközökhöz folyamodni.

– De hiszen engem hazugsággal csalogattak ide a Dómhegyre! – csattant föl a férfi. – Követtek, rám támadtak, pedig menlevelet kaptam a tallinni városi tanácstól.

– Olvastam – felelte bólogatva a komtur. – Sajnos ez csak a városi tanács fennhatósága alá tartozó területen és a kikötőben érvényes, a Dómhegyen azonban nem. Az én hatalmam pedig nem terjed ki az Alsóvárosra. Ezért meghívásomat kénytelen voltam oly módon kifejezni, mely az ön szemében enyhe nyomásgyakorlásnak tűnhetett.

– Mehetek? – kérdezte a férfi ismét.

– Hogyne. Miután egy kicsit elcsevegtünk, és a hallottak csillapították kíváncsiságomat.

– Rajtam nem fog múlni.

– Ebben az esetben első kérdésem így hangzik: miben sántikál az én birtokomon egy rangos uraság megbízottja akkora titokban, hogy mellőzi a ragjához illő kíséretet, sőt álnéven mutatkozik be?

– A Német Lovagrend nem áll hadban, de még ellenséges viszonyban sem az én urammal és parancsolómmal – felelte a férfi. – Ezért nincs oka kémkedéssel vádolni. Uram személyes ügyben küldött ide, melynek semmi köze a Német Lovagrend tevékenységéhez. A méltóságos komtur sértve érezheti magát, hogy nem értesítettem jövetelemről, ezért elnézését kérem. Ennél többet azonban nem mondhatok, mert akkor megszegném uramnak adott szavamat, amivel csorba esne a becsületemen. A méltóságos komtur Krisztus katonája, nemesember, becsülete makulátlan, ezért ezt meg kell értenie.

Von Gundheim komtur bólintott. Egy pillanatig maga elé meredt, majd ismét bólintott, mint aki meghozta a döntést.

– Rendben van – mondta. – Szeretnék önnek segíteni egy kicsit. Van ötletem, mi lehet az oka lívföldi és tallinni tartózkodásának. Egy könyv felkutatására és elvitelére küldték ide. Tévedek?

A férfi szívből remélte, hogy arcizma sem rezdült a „könyv” szó hallatán. Fölkészült rá, hogy a komtur legalábbis részben sejtheti jövetele okát.

– Nem vagyok rá följogosítva, hogy fölfedjem lívföldi tartózkodásom indítékát – felelte.

– Akkor is segítek – jelentette ki Von Gundheim komtur. – És mivel a saaremaai püspök ellen folytatott háborúnk még nem ért véget, sietni fogok. Több mint száz esztendeje annak, hogy föloszlatták a Templomos Lovagrendet, vagyonukat pedig elkobozták. Állítólag hatalmas titkok birtokában voltak, melyeket azonban senkinek nem sikerült kiderítenie és napvilágra hoznia. Ezekbe a titkokba csak a legmegbízhatóbb lovagokat avatták be, akiket Hajthatatlanoknak neveztek. A rend feloszlatását követően néhányan közülük magukkal vitték a titkokat, szétszéledve a keresztény világ legtávolabbi szegleteibe. Egy ilyen társaság Tallinnba is eljutott, és volt náluk egy könyv, vagy éppenséggel kerestek egy könyvet, aminek itt kellett lennie. Tudja, miről beszélek?

A férfi színlelt magabiztossággal megrázta a fejét.

A komtur némán farkasszemet nézett vele, majd így folytatta:

– A könyv címe Pilátus evangéliuma. Állítólag halála előtt maga Poncius Pilátus, a római császár jeruzsálemi helytartója mondta tollba, az, aki megfeszíttette az Úr Krisztust. Ez utóbbit saját akarata ellenére tette, és később keservesen megbánta. Ezért megkerestette Jézus fiát, és megesküdött, hogy borzalmas bűnéért vezeklendő, fölneveli őt. Látom, szeme sem rebben Jézus Krisztus fiának említésére.

– Mivel az nem lehet több, mint badarság, fantazmagória, vagy egyszerű hazugság – felelte erre a férfi.

– Vagy már korábban is hallott róla. Ez a könyv mindenesetre elbeszéli, valójában hogyan feszítették meg Jézust, és mi lett a fiával, akit egyetlen másik evangélium sem említ. Jézus fia megházasodott, és gyermekeket nemzett. Ők további utódokat nemzettek, így Jézus nemzetsége fönnmaradt a Római Birodalomban. Ebben az evangéliumban följegyezték őket. Több száz esztendővel később a könyvet megtalálták a templomosok. Titkos társaságuk elkezdte kutatni Jézus Krisztus családfáját.

– Egy ilyen evangélium nem lehet több, mint csalás és szemenszedett hazugság, mivel a Szentírás egyetlen szóval sem említi Jézus fiát – válaszolta a férfi.

– És ha mégsem az? – kérdezte a komtur metszőn rideg, követelő hangon. – Ha Jézus utódai esetleg még ma is köztünk élnek, birtokok, kastélyok, esetleg egész országok fölött uralkodnak, mi pedig nem tudunk erről semmit? Mi van akkor, ha igaz, ami az evangéliumban áll?

– Nem lehet igaz – jelentette ki a férfi. – És azt sem értem, miért beszél nekem erről.

– Azért, mert a Német Lovagrend nagymestere megparancsolta nekem, hogy keressem meg a könyvet, mivel állítólag Tallinnban kell lennie. Én pedig kerestem, de nem találtam.

– Talán azért, mert nem is létezik.

– És a Német Lovagrend nagymestere figyelmeztetett, hogy a maga ura szintén tudja, hogy a könyv Tallinnban van, és el fog küldeni valakit, hogy szerezze meg, bármi áron. Mostanra kiderítettem, hogy maga már hosszabb idő óta Tallinnban van, mindenfelé szaglászott, temérdek pénzt elköltött, most pedig hirtelenjében távozni akar. A kikötőben már meg is környékezett egy hajóst, hogy vegye föl a hajójára, pedig a háború miatt tilos engedély nélkül idegen utasokat szállítani. Mi következik ebből? Az, hogy megtalálta Pilátus evangéliumát, vagy legalábbis tudja, hogy hol van.

A férfi minden erejét összeszedve fölényesen köhintett, miközben gyomra görcsbe rándult a balsejtelemtől.

– Ez egész egy hagymázas rémálom – jelentette ki. – A méltóságos komturnak pedig nincs joga ahhoz, hogy továbbra is fogságban tartson.

– Nem tartom fogságban – felelte a komtur. – Csak segíteni szeretném nehéz vállalkozásában. Újfent kérdem: tudja, hol van Pilátus evangéliuma?

A férfi mélyen és hosszan a komtur szemébe nézett. Rideg lélek, egy megbízható szolga lelke nézett vissza rá, aki saját, jól megfontolt érdekéből minden parancsot teljesít, és nem riad vissza semmiféle gaztettől, mivel mindezekre följogosítva érzi magát az Úristen által, és végigcsinálja, amibe belekezdett.

Mintha csak tükörbe nézett volna.

Von Gundheimben fölismerte a rokon lelket, és tisztában volt vele, hogy bármit is mond, az nem fogja szándékától eltéríteni a komturt. Ezért inkább elfordította a tekintetét, és hallgatásba burkolózott.

A komtur bólintott, és ismét intett. Ugyanaz a szolga lépett mellé engedelmesen a folyosóról.

– Ez esetben kénytelen vagyok teljesíteni keresztényi kötelességemet. Halottam, hogy tallinni tartózkodása során csúnya kór támadta meg. Idehozattam, hogy saját orvosom vizsgálja meg és vegye kezelésbe. Ylónak hívják, megbízható emberem.

Ez a bizonyos Ylo belépett, és fölényes mosollyal mérte végig a férfit. Alacsony termetű volt, zömök, a szolgák egyszerű öltözetét viselte, melyet több bőrerszényt tartó, vastag öv fogott össze. Nem német származása félreismerhetetlenül rá volt írva az arcára.

– Teljesen egészséges vagyok, semmiféle kórtól nem szenvedek – jelentette ki a férfi. – Tanúim vannak, akik akár meg is esküdnek erre.

– Nekem pedig tanúim vannak, akik megesküdnek rá, hogy halálán volt, amikor idehozattam a dómhegyi várba – mondta a komtur. – A derék Ylo most szeretné kikúrálni testi nyavalyáiból.

Ylo odalépett a férfihoz, és különös, gonosz pillantással méregette. Majd kezét az egyik erszényéhez csúsztatta, és kioldotta a száját. Az erszényben különféle csizmadia- és ötvösszerszámok lapultak. Élesre fent acélárak, vésők, kampók, kések. Ylo kiválasztott közülük egy nyúzókést, és a kezében forgatta.

– Eret kell vágni rajta, igaz? – kérdezte a komtur, mire Ylo bólintott. – Akkor láss neki! Én pedig imádkozni fogok a mennyei Mindenhatóhoz betegünk gyógyulásáért. Üzenj értem, ha javulni kezd az állapota! Védőszentje Bertalan, ha nem tévedek. Nem emlékszik véletlenül, hogyan halt meg?

A férfi görcsösen összeszorította a fogát, és némán hallgatott.

A komtur a homlokára csapott, és így szólt:

– Hát persze, most jut eszembe! Elevenen megnyúzták, ugye? Micsoda borzalmas és értelmetlen halál! Bertalan még sokáig élhetett volna, véghez víve megannyi, Istennek tetsző cselekedetet.

Ezután kilépett a cellából, és mögötte valaki hangos kattanással kulcsra zárta az ajtót.

1
Vérszerződés

Tallinn
1433 szeptembere

TALLINN városi patikusa, Melchior Wakenstede, akinek saját számítása szerint ötvenöt esztendősnek kellett lennie, ezen az őszön sokat gondolt a halálra. Azon töprengett, élete során milyen gyakran kopogtatott be ajtaján a halál, és milyen közel merészkedett hozzá, mégis, valahányszor megjelent, lesújtott körülötte szinte mindenkire, őt magát azonban érintetlenül hagyta, mintha valami titkos terve volna a megtört, vén patikussal. Miközben a patikában tett-vett, titokban az ő drága Keterlynjére és az ifjú Ludolfra gondolt, akik mindketten olyan igazságtalanul korán távoztak az élők sorából, mégis vele maradtak a patikában, alakjuk mintha még mindig ott lebegett volna, hangjukat visszaverték az ablakok és polcok, a tűzhely és a kamra. Ha tanácsot akartak adni Melchiornak, vezetni lépteit, akkor nem hallotta meg őket, ha vigasztalni vagy biztatni próbálták, nem értek célt, ám megtépázott lelkén még sajgóbb sebeket ejteni – ez bizony sikerült nekik.

És Melchior Tallinn utcáit róva akárhányszor elhaladt a domonkosok kolostora mellett, lelki szemeivel mindig látta, ahogy a rendház kapuján kilép jó barátja, Hinric, int neki, majd elviharzik bokros teendőinek intézésére, ami legtöbbször azzal végződött, hogy ilyen vagy olyan kifogással nemsokára megjelent a patikában, és kért egy kupica gyomorkeserűt.

Több mint egy esztendő eltelt Hinric halála, meggyilkolása óta, amit Melchior talán meg tudott volna akadályozni, ha korábban felismeri a gonosz cselszövését.

Szeptember elején Melchior üzenetet kapott, hogy jó barátja – vagy ha őszinte akart lenni magához: a szívének kedves nő –, Bertha Krouwel Kalmar városában tüdőgyulladást kapott, és belehalt. Ismét egy halál, egy közeli személy halála, ami mélyen megviselte, és amit végtelenül igazságtalannak érzett.

Ezen a tavaszon tűzvész pusztított Tallinnban, halált osztva, majd borzalmas gyilkosságokat és kivégzéseket hozott a nyár, a Gotlandi Ördög történetének iszonyata olykor még álmából is fölriasztotta Melchiort. Ezután várta, hogy a családi átok újból lesújtson rá, de hiába, mintha valahol sátáni egyezség köttetett volna – megszabadulsz átkodtól, mely régóta megkeseríti napjaidat, a hozzád közel állók, a szívednek kedvesek azonban meghalnak. A szívének kedves emberekből csak kettő maradt, és már egyikük sem volt a közelében. Lánya, Agatha a Szent Brigitta-kolostor kertésze és patikusa lett, az ifjú Melchior pedig távol volt, titokzatos útján, pedig valójában patikussegédként kellett volna tanulnia a szakmát. Igen, Agatha Tallinnhoz meglehetősen közel lakott, de elhagyta a világot, hogy Jézusnak és Szűz Máriának szentelve magát apácaként éljen, akinek nincsenek többé földi szülei.

Az ifjú Melchior pedig… hogy hol lehet, azt Melchior nem tudta, csak azt, hogy nem ott, ahol lennie kellene: Lübeck városában patikáriusi tanulmányokat folytatva. Július elején érkezett tőle az utolsó levél, melyben tudatta, hogy hosszú, veszélyes és viszontagságos út vár rá, de hogy hová és miért, arról egy szó sem esett a levélben, ahogy arról sem, hogyan keresi meg a betevőjét, kinek az asztalánál eszik, hol hajtja nyugovóra a fejét, vagy kinél szolgál, és ki tanítja. A levelet kapkodva írta, valószínűleg még nyár elején, mostanra azonban már beköszöntött az ősz, ám az ifjú Melchiortól nem érkezett újabb üzenet.

Melchior rendszeresen kijárt a tallinni kikötőbe, látta, ahogy a hajósok átadják a városi tanács futárának vagy a kikötőőrnek a rájuk bízott levelesládát. Ezután a futár nyomába szegődve beballagott a városházára, ott megvárta a levelek szortírozását, olykor türelmetlenül bekukucskált az ajtón, és megkérdezte, nem érkezett-e levél a patikus számára. Néha kapott is küldeményt, de ezek egytől egyig üzleti jellegűek voltak, többnyire rendeléseinek teljesítésére vonatkozó értesítések: milyen áruk vannak már útban Tallinn felé, melyek szállítása várható hamarosan, és mi az, ami hiánycikk Lübeckben. Majd kapott egy szomorú levelet Krouwel asszonytól, melyben beszámolt arról, hogy súlyos betegség döntötte le a lábáról, így a közeljövőben biztosan nem tud hazautazni Tallinnba – megmelengetni Melchior ágyát –, mely kifejezés a levélben természetesen nem szerepelt, de gyönyörűen ki lehetett olvasni a sorok közül. Több levelet már nem tudott küldeni Krouwel asszony. Aztán Melchior kapott még egy kissé váratlan levelet egy bizonyos Kersten Notke nevezetű lübecki kiskereskedőtől, akit nem ismert, ám aki meglehetősen udvariasan érdeklődött az egészsége felől, és különböző termékeket kínált neki eladásra, melyekre egy patikusnak szüksége lehet. Állítólag kiváló összeköttetései voltak Velencében, és több lübecki patikus tőle szerezte be a szükséges alapanyagokat. Végezetül alázatosan kért választ levelére, amit Melchior ez idáig még nem írt meg.

Az ifjú Melchiortól azonban nem érkezett levél, és a fiú szóban sem üzente meg senkivel, hogy életben van, és jó egészségnek örvend. Így amikor Melchior arra gondolt, milyen mohón ragadja el a halál tőle a szeretteit, szíve görcsbe rándult az aggodalomtól. Az ifjú Melchior legutóbb azt írta neki, hogy a sors elszólítja Lübeckből, hosszú útra, mely akár veszélyes is lehet. Vajon miért írna ilyet egy fiú az apjának, ha nem azért, mert tart tőle, hogy talán ez a levele lesz az utolsó?

Közeledett az ősz, ilyenkor már egyre gyakrabban tombolnak féktelen viharok a Balti-tengeren, ritkulnak a hajójáratok, és csak a legrosszabb hírek jutnak el a címzettekhez – a jó hírekre tavaszig várni kell.

Szeptember folyamán mégis kaptak még egy jó hírt a tallinniak. Szent Máté ünnepének előestéjén, szeptember havának huszadik napján, vasárnap ki is doboltatta a városi tanács a templomok előtt. Véget ért a háború, vagy legalábbis elcsitult egy időre, karácsonyig fegyverszünetet kötött a Német Lovagrend Lengyelországgal, hazatérhetnek a lovagrend lívföldi seregei. Egy fontos tallinni férfiú már így is életét vesztette a háborúban, a kegyelmes Simon von Gundheim dómhegyi komtur a tavalyi év során elesett a csatamezőn. És bár ezt nem dobolták ki a kisbírók, Tallinnban mégis mindenki tudta, hogy a lovagrend nem épp a legelőnyösebb feltételekkel kötött fegyverszünetet. A lengyel király szövetségre lépett a cseh eretnekekkel, akik őrjöngő pusztítást vittek véghez Poroszországban és Pomerániában, a legborzalmasabb öldökléstől sem riadtak vissza – lemészárolták, megégették és elevenen megnyúzták az embereket, porig rombolták a gyönyörű oliwai kolostort. A lovagrend folytatta volna a háborút, a porosz és pomerániai városok azonban békét követeltek, hogy megszabaduljanak az eretnekektől. Így hát megköttetett a fegyverszünet, bár nagy és dicső győzelemnek semmiképpen nem lehetett nevezni. A tallinni férfiaknak nem kellett hadba vonulniuk, csak tíz erős embert kellett adnia a városnak a dómhegyi lovagvár őrzésére az új komtur távollétében. A csapatok hadba vonulása előtt azonban fölállították a toborzó sátrakat Tallinn határában, ahol csatlakozhatott a lovagrendi sereghez minden szabad férfi, aki elbírta a lándzsát, vagy tudott nyílpuskával lőni. Jelentkeztek is vagy húszan, a rossznyelvek szerint olyanok, akiknek nem volt rendes kenyérkereső foglalkozásuk. A lívföldi vazallusoknak, legalábbis Harju és Viru megyékből, Melchior tudomása szerint szintén nem kellett bevonulniuk, a lovagrend lívföldi ága a várak katonaságát és zsoldosait küldte a háborúba. A komtur azonban minden eshetőségre fölkészülve már kora tavasszal megtiltotta a hajósoknak, hogy fölvegyék utasnak a fiatal, erős, hadképes férfiakat, csak kereskedők és szolgáik hajózhattak el Tallinnból.

Máskülönben egy teljesen közönséges ősz köszöntött a városra, Melchior a patikában tett-vett, napról napra egyre jobban hiányolva Ludolf segítségét. A könyvelés már igencsak nehezére esett, és minden munkával egyre lassabban haladt. Mekkora szüksége lett volna egy fürge, serény kisinasra vagy mesterlegényre! És bár segédet nem lett volna nehéz szereznie, csak érdeklődnie kellett volna néhány ismerős patikusnál, Melchior képtelen volt rászánni magát a levélírásra. Ludolf emléke még fájón élt benne, és nála jobb inast amúgy sem talált volna sehol Németföldön. Talán úgy is érezte, hogy ez a sors akarata – magányosan kell megöregednie és egyre nagyobb fáradság árán boldogulnia minden dolgában. El sem tudta képzelni, mi lesz vele, ha az ifjú Melchior a következő esztendő folyamán sem kerül haza.

Szent Kozma és Damján ünnepének másnapján azonban egy férfi lépett be a patikába, akit Melchior sohasem látott azelőtt, majd az ajtó mellett állva türelmesen kivárta, amíg a többi vásárló végez a pultnál. Ekkor elszántan Melchiorhoz lépett, és közölte, hogy üzenetet hozott. Öltözete nem városi polgárra vallott, bőrmellénye, csizmája és az övén lógó üres kardhüvely alapján inkább katonaféle lehetett. Fejfedője is bőrből készült, alóla zsinóros csuklya kandikált ki, olyan, amilyet a katonai sisakok alatt hordanak, és kissé törte a németet. Nem lehetett különösebben előkelő, csizmáján nem látszottak a sarkantyúviselés nyomai, ujjain nem volt gyűrű.

– Hallgatlak, barátom – mondta Melchior, és titkon azt remélte, hogy a férfi hajóval érkezett, és üzenetet hozott a fiáról, bár minden jel arra utalt, hogy egy Harju megyei vazallus észt származású szolgája áll előtte, akit ura orvosságért küldött. Nemsokára kiderült, hogy valóban így van.

– Egy úr akar beszélni veled – jelentette ki a férfi.

– Itt vagyok – felelte erre Melchior. – Urad bátran beléphet.

– Az uraság máshol akar veled beszélni, holnap délben – mondta a férfi. – Máskülönben ő állna most itt helyettem.

Ez logikusan hangzott, Melchiornak is el kellett ismernie. A minden magyarázatot nélkülöző meghívás azonban bosszantotta egy kicsit.

– Nézd – magyarázta –, én a városi tanács alkalmazásában álló patikus vagyok, megesküdtem arra, hogy orvosságot készítek és adok el a város népének, holnap délben is ezt kell tennem.

A férfi bólintott, beletúrt az erszényébe, és egy kisebb bőrzacskót tett le a pultra, amiben biztatóan megcsördült valami. Nem lehetett benne túl sok pénz, de egy heti sörre és kolbászra való biztosan, talán még szaunázásra is néhány garas. Aki több mint harminc esztendeje dolgozik patikusként, az ránézésre is meg tudja állapítani a bőrzacskók tartalmát, anélkül, hogy belepillantana. Melchior hosszan szemezett vele, de nem nyúlt hozzá. A pénz jó, pénzre szüksége volt, ám önérzete ennél azért alaposabb magyarázatot követelt.

– Urad bőkezűnek tűnik – szólalt meg Melchior. – Ám bizonyára rád bízott valami szóbeli üzenetet is.

A férfi ismét bólintott, és így szólt:

– Holnap délben, a Dómhegy és a város birtokának határán, a nagy kőkeresztnél. Ha nem jössz el, akkor is megtarthatod a pénzt, de ha eljössz, akkor ennél sokkal többet kereshetsz.

Többet nem mondott, sarkon fordult, otthagyta Melchiort a bőrzacskóval, és kilépett a patikából.

Később, amikor Melchior elgondolkodott a dolgon, megállapította, hogy az a bizonyos uraság nemcsak bőkezű, hanem ravasz is. Nem tagadhatta, hogy a szűkszavú közlés kíváncsivá tette. Melchior Wakenstede városi patikus volt, nemigen voltak ismerősei a harjui nemesek körében, leszámítva Jackewolde vazallust és Cordt von Greyssenhagen lovagot, akit azonban a folyó esztendő elején magához szólított az Úr. Az öreg Greyssenhagen mondhatni Melchior barátja volt – már amennyire egy patikus barátja lehet egy lovagnak –, halálával újabb fájó veszteség érte Melchiort. Arra azonban nem volt még példa, hogy a Német Lovagrend vazallusa bőkezű fizetség ígéretével magához kéret egy patikust. Valami azt súgta Melchiornak, hogy ez a nemesember nem gyógyszerkészítés miatt akar találkozni vele.

A Harju és Viru megyei vazallusoknak, akik a Német Lovagrend lívföldi ágának hűbéresei voltak, és sokuk családja rokonságban állt a saaremaai és a tartui püspök nemzetségével, sőt távolabbi lívföldi nemesi családokkal is, többnyire fönt a Dómhegyen, de esetenként még az Alsóvárosban is volt rezidenciájuk. Birtokukon nem állt olyan pazar kastély, ők maguk pedig nem voltak olyan tehetősek, mint a Németföldön vagy más a keresztény országokban élő hasonló rangú nemesek. A lívföldi vazallusok birtokain többnyire nemesi kúriák vagy kisebb kővárak álltak. Birtokaik között pedig végtelennek tűnő erdők, lápok és mocsarak terültek el, észt falvak bújtak meg. Csak néhány nemesnek volt vizesárokkal és várfallal közbevett, négytornyú vára, mely talán egy hétig ellen tudott volna állni egy nagyobb támadásnak. Többségük igencsak szerényen élt vidéki birtokán, és már arra is büszke volt, ha sikerült kőből egyetlen tornyot vagy kápolnát építenie. A lovagrend várai nagyok és erősek voltak, ezeket kisebb városok vették körül, a vidéki hűbéresek viszont szerényebben éltek némelyik lübecki nagykereskedőnél.

Régebben a vazallusok meglehetősen keveset tartózkodtak vidéki birtokukon, épp csak amennyi feltétlenül szükséges volt, kijártak vadászni, bíráskodni, beszedni az adót a fennhatóságuk alá tartozó kisnemesektől – akik többnyire a falvak észt származású vezetői voltak –, vagy épp együtt mulatozni a pórnéppel a falusi vigasságokon, az év nagy részét azonban a Dómhegyen töltötték, hűbéruruk és a püspök közelében. Ott sorakoztak a pazar nemesi rezidenciák, ott jártak a nemesek együtt templomba, ott tartották lakodalmukat és vidám lakomáikat. Az utóbbi időben azonban inkább már csak a telet töltötték a vazallusok a Dómhegyen, a karácsonytól húsvétig tartó időszakot, az esztendő nagyobb részét pedig vidéken, jobbágyaik között. Nyáron csak kivételes esetben lehetett velük találkozni a Dómhegyen, és ha a komtur is hadba vonult, akkor a Dómhegy teljesen kihalt volt.

És amikor Melchior másnap, ami történetesen épp Mihály napja volt, kulcsra zárta a patika ajtaját, és a Kovácsok kapuján át elhagyta a várost, volt már egy halvány sejtelme arról, ki is lehet ez az uraság, aki beszélni akar vele. Patikus volt, a patikában mindig lehet friss és izgalmas híreket hallani, és a szaftos pletykák is előbb jutnak el oda, mint a városházára. Néhány nappal azelőtt Melchior valóban hallotta, hogy gyilkosság történt a Dómhegyen, feltehetőleg egy régi ügyet megbosszulandó. Ám mivel ismerték a tettes személyét, el is fogták, és azóta tárgyalásra vár – a nemesi ítélőszék rendszerint Mihály-nap után szokott összeülni a Dómhegyen –, és mivel az eset a Dómhegyen történt, a lovagok és nemesek városrészében, ahol a földesúri joghatóság volt érvényben, Melchiort nem érdekelte különösebben az ügy. Semmi köze nem volt ehhez a gyilkossághoz, annál is inkább, mivel az ügyben nem volt semmi rejtélyes, és a tettest elfogták.

A találkozót megelőző délelőtt folyamán mégis többször szóba hozta a patikában a gyilkosságot, néhány vásárló meg is tudta nevezni az érintetteket. Két nemesi család, a Metsentankenok és a Von Brakelok közötti régi viszályról volt szó, mely ismét föllángolt a Dómhegyen. Mindkét család harjui volt, bár a Brakeloknak a saaremaai püspök fennhatósága alá tartozó területen is voltak birtokaik, és állítólag épp a lovagrendi és a püspöki birtok határán feküdt az a néhány gazdaság vagy falu, melyek miatt annak idején kirobbant a viszály. Néhány évvel azelőtt úgy tűnt, hogy sikerült lezárni a vitát, a tallinni városi tanács és a komtur közvetítésével egyezséget és békét kötöttek, ami a jelek szerint nem tartott sokáig, mivel valaki ismét kardot rántott a Dómhegyen, és megölte a Brakel család egyik tagját.

Mindez csöppet sem volt Melchior ínyére. Tallinn városában azért nyomozott többször is gyilkosok után, mert nem tehetett másként, gyilkossal együtt venni részt a misén, vele együtt áldozni szentségtörés. Tallinn az ő városa volt, itt éltek a barátai és jóakarói – bár az utóbbi időben már egyre kevesebben –, itt őt is védte a városi jog. Ráadásul veszélyes dolog lett volna belekeverednie két család viszályába, hiszen a Dómhegyen ő idegennek számított.

Mégis elindult a találkozóra, magának bizonygatva, hogy nem a pénzért teszi. Hajtotta a kíváncsiság, egy kicsit az unalom és a napok egyhangú, monoton sora, és talán a becsvágy is, hiszen nem mindennapi dolog, hogy egy nemesember egy patikushoz forduljon segítségért. Még hasznára válhat a patikának, ha a város népe közt híre megy, hogy Melchior még a nemesi körökben is keresett és megbecsült személy.

Nagyon is ismerős úton haladt, a városból délre induló országúton, el a Barbara-kápolna és a temető mellett, hiszen erre szokott kimenni kiskertjébe, talán aznap is érdemes lett volna megnézni, hátha az utolsó őszi meleg beérlelt még néhány termést, vagy friss levélkéket csalt növényeire. Nyár óta azonban Melchior képtelen volt kimenni a kertbe. Itt törtek az életére, menekülnie kellett, és ez az emlék nem múló viszolygással töltötte el. Még mindig azzal álmodott, hogy egy nyílvessző pokoli kínokat okozva a mellkasába fúródik. Ráadásul, ahogy azt minden tallinni nagyon is jól tudta, az út, melyen ballagott, a halál útja volt, erre vitték a halálraítélt bűnösöket a vesztőhelyre. Nem is olyan rég három eretneket és gyilkost végeztek ki ott, akiket Melchior leplezett le, testrészeik talán még most is ott rothadnak karóra tűzve. De olyan messzire ezúttal nem kellett mennie, mert a nagy kőkereszt, mely a két birtok és a két jogrendszer határát jelezte, ennél jóval közelebb volt, a Barbara-temető mögött, az országút szélén.

Az út nem volt néptelen, falusiak zötykölődtek hosszú szekereiken, az utolsó piacozók most jöttek a város felől, az út menti fogadóknál utazók söröztek hordók mellett üldögélve, egy dómhegyi futár hangos lódobogással száguldott el mellettük, óriási porfelhőt kavarva maga mögött. Melchior megpróbált észrevétlen maradni, az út szélén bandukolt. A patikát bezárta, hadd gondolja a város népe, hogy a patikust halaszthatatlan ügyintézés szólította a városházára, nem kell tudniuk arról, hogy valójában a városon kívüli fogadóknál kódorog.

Melchior már messziről észrevette a kőkereszt mellett álló két lovast. Egyikük az a szolga vagy fegyverhordozó volt, aki előző nap a patikában járt, a másik valószínűleg az ura lehetett. Ez utóbbi pompás, tollforgós kalpagot viselt, bőrmellényt és ujjas mentét, ami semmiképpen nem lehetett tallinni szabó munkája. Kard volt az oldalára kötve, igaz, egyszerűbb, egyélű vadászkard, de az övén viselt tőr gyöngyház markolatú volt, ezüsttokban, egy egész vagyonba kerülhetett. Fegyverhordozója közönséges, sárga ló hátán ült, ura azonban almásderes paripa nyergében.

Amikor Melchior megállt a közelükben, mindketten leszálltak a nyeregből, a szolga ott termett Melchior előtt, gyors és hálásnak tűnő bólintással üdvözölte, majd urára mutatott.

– Raadik és Kohtla ura, Hunold Siegfried Metsentaken lovag – jelentette ki tisztelettudóan, és Melchior úgy érezte, hogy illik meghajolnia. Így is tett, de játszi könnyedséggel és különösebb alázatoskodás nélkül, hiszen a tallinniak megszokták a nemesekkel való érintkezést, egyszerűen és természetesen viselkedtek velük a városban. A fegyverhordozó még fel akarta sorolni Hunold Metsentaken címeit és birtokait, de az uraság leintette.

– Semmi szükség rá, Tonis – mondta. Néhány pillanatig farkasszemet nézett Melchiorral, bizonyára mindketten azt fürkészték, hogy vajon megbízható-e a másik, és igaz-e, amit tudnak vagy hallottak róla. Melchiornak persze könnyebb dolga volt, alig tudott valamit Hunold Metsentakenról, és meg kellett elégednie azzal, amit látott.

Hunold valamivel fiatalabb lehetett nála, de már kezdett őszülni. Barna szemében ott csillogott a bánat. A szomorúság rá volt írva az arcára, és a bánat megkönnyíti, hogy megbízzunk a másikban, a bánattal együtt lehet érezni, a bánatos ember rokonszenvesebb a dühös, gyűlölködő embernél. Bizonyára a bánat volt az, ami fölülírta a nemesi büszkeséget vagy gőgöt, amivel Melchior oly sokszor találkozott, Hunold úr meglehetősen egyszerű ember benyomását keltette. Öltözete nem utalt hatalmas gazdagságra, egyetlen szerény aranygyűrűn kívül más ékszert nem viselt, ez is eltörpült Melchior pecsétgyűrűje mellett, mely akár arra is utalhatott, hogy ő a templomos lovagok örököse Tallinnban. Hunold ló- és sörszagot árasztott, ezek szerint igencsak meghajtotta a paripáját, majd szomját egy útszéli fogadóban oltotta.

– Köszönöm, patikus – szólalt meg Hunold Metsentaken. – Köszönöm, hogy eljöttél. A néhai Greyssenhagen gyakran emlegetett, ezért is kerestelek meg.

– Jó ember volt – jegyezte meg Melchior. – Istenfélő lovag, aki nem vetette meg egy magamfajta szerény patikus társaságát.

Hunold bólintott, és a távolba mutatott.

– Menjünk, sétáljunk egyet! – mondta, és ez inkább hangzott parancsnak, mint javaslatnak. – Nincs szükségünk fölösleges szemtanúkra. Van itt egy ösvény, ami a Barbara-kápolna mögé vezet.

Melchior vállat vont, ő ugyanúgy elhallgatta volna Metsentakent itt, mint bárhol máshol. Metsentaken lassan bandukolt, fegyverhordozója, Tonis ott maradt a keresztnél a lovakkal. Az ösvény elhaladt egy fogadó kertje mögött, majd homokbuckák és borókabokrok között kanyarogva vezetett a Barbara-temetőkápolna sírkertje felé.

– Hosszú az én történetem – mondta Hunold, amikor elindultak. – A segítségedet szeretném kérni, mert azok alapján, amit az öreg Greyssenhagen mesélt rólad, éppen terád van szükségem. Ha elfogadod az ajánlatomat, bőségesen megjutalmazlak, bár az Úristen a tanúm rá, hogy túlságosan szegény vagyok ahhoz, hogy egy ilyen szolgálatot méltóképpen tudjak honorálni. Neked is van egy fiad, ugye?

A kérdés váratlanul érte Melchiort, aki csak bólintani tudott.

– Akkor jobban átérzed az én bajomat – jelentette ki Hunold. – Ám mindenekelőtt mondd el, mennyit tudsz a történetünkről és a közelmúlt dómhegyi eseményeiről!

– Nem valami sokat – vallotta be Melchior. – Nagy vonalakban annyit, amennyit a városban beszélnek, hogy újra fellángolt családja és a Brakelok közti viszály, és kardélre hánytak valakit.

– Nem, nem kardélre – motyogta Hunold. – Ha kardról lett volna szó, minden jóval egyszerűbb lenne. Rendben, az elején kezdem, de csak azokról a dolgokról beszélek, amik a legfontosabb szerepet játsszák ebben a történetben.

És belefogott az elbeszélésbe. A Metsentaken és a Brakel egyaránt régi nemzetség, azóta jelen vannak Lívföldön, mióta az megtért az Úristen egy igaz hitére. Igaz, hogy a Brakelok ősatyja, Winrich még a keresztes lovagokkal érkezett Vesztfália vidékéről, harcolt a pogányokkal, majd hűbérbirtokot kapott a dán királytól, hogy ott letelepedjen, és ez a lívföldi birtok jóval nagyobb volt a vesztfáliainál. Ott a családjuk nem tartozott a legelőkelőbbek közé, Winrichnek csak egy kisebb uradalma volt azon a vidéken, amit ő vagy valamelyik őse kapott a szolgálataiért. A Metsentakenok első írásos említésében egy olyan férfiról van szó, aki a keresztségben a Michel nevet kapta, de hogy azelőtt mi volt a pogány, észt neve, arra már senki sem emlékszik. Egyike volt azoknak a mai Tallinn vidékén elő észt királyoknak, akik még jóval a város alapítása előtt elfogadták a dán térítőktől a keresztséget, templomot építettek, és támogatták Észtföld első püspökét a pogányok keresztény hitre térítésében. Michel Järva megyei erődítményének neve Metsentake volt, odavitte német származású feleségét. Ennek helyén áll most Hunold egyik kastélya. Mindez azonban nagyon régen történt, és nincs sok köze a közelmúlt borzalmas eseményeihez.

– Amit feltétlenül tudnod kell – mondta Hunold Metsentaken –, az az, hogy mindkét család keresztény emberhez méltóan, hűségesen szolgálta földesurát és feljebbvalóit, akár a püspök, a lovagrend vagy a dán király volt az, amiért újabb hűbérbirtokokat kapott. Úgy alakult, hogy volt a saaremaai püspökség területén két falu, egy kastély és néhány jól termő szántóföld, melyet mindkét család a sajátjának tartott. Apám, pihenjék a szentek jobbján a magasságos mennyekben, ezt a dán király adománylevelével tudta igazolni, Cuno von Brakel pedig a püspök jóval későbbi birtokadományozó oklevelével. Nyolc esztendővel ezelőtt Cuno von Brakel emberei betörtek a raunkylli kastélyba, elűzték onnan apám embereit, a falu vezetőit pedig arra kényszerítették, hogy hűséget esküdjenek a Brakel családnak, és hűbéreseiknek nyilvánították őket. Mindkét család meg volt győződve róla, hogy birtokukat a Mindenhatótól kapták. Apám összeszedte hát szétszéledt embereit, hogy visszafoglalja birtokát. A féktelen öldöklésben apám is életét vesztette.

Melchior látta, hogy bár Hunold nyugodtan próbált beszélni, ebben a pillanatban úgy megszorította kardja markolatát, hogy elfehéredtek az ujjai. Tárgyilagosan próbált megszólalni, mégis el-elcsuklott a hangja.

– Bizony, meggyilkolták, nincs rá más szó. Brakel katonái miszlikbe aprították, pedig megadta magát, és kegyelmet kért. Micsoda méltatlan halál! Apám letette a kardját, hogy elkerüljék a vérontást, az egyház és a lovagrend közvetítésével kész volt tárgyalni Cunóval. A katonák azonban csak vagdalkoztak tovább. Négy darabban temettem el.

Melchior döbbenten bólogatott. Ez valóban borzalmasan hangzott.

Hunold folytatta:

– Ahogy említettem, ez nyolc esztendővel ezelőtt történt. Amikor értesültem a gyilkosságról, saját birtokomon sereget toboroztam, és megtámadtam a Brakelokat. Meg kellett bosszulnom apám halálát, ez kötelességem volt. Hírnököket menesztettem a templomokba és a lovagrend nagymesteréhez, és hadat üzentem a Brakeloknak. Megbosszultam, de túlzásba estem. Ártatlanoknak is szenvedniük kellett. Embereim fölgyújtották Brakel kastélyait, egy várat, és megerőszakolták a nagynénjét. Így kezdődött. Éjszaka a kápolnában imádkoztam, bánkódtam, zokogtam, és irgalomért könyörögtem azon borzalmak miatt, melyeket az én parancsomra követtek el, reggel viszont nyeregbe pattantam, és a következő Brakel-kastély ellen vezettem seregemet. A harag szörnyűséges bűn, hiszen olyan édes, ha átadjuk magunkat neki. Nem untatlak viszályunk részleteivel, de tudnod kell, hogy évekig eltartott. Olykor mintha elcsitult volna, majd újra fellobbant. Már magam sem tudtam, elteltem-e bosszúval, vagy még több vért akarok, és valószínűleg valami hasonló játszódott le Cuno von Brakel lelkében is. Talán nem is őt gyűlöltem annyira, mint amennyire szerettem az erőszakot, megittasodtam a bestiális természet elhatalmasodásától, mely a Sátán akaratából ott lapul mindannyiunk lelke mélyén, és melynek megzabolázására Jézus Krisztus küldetett ide a földre.

Melchior nem várt volna ilyen filozofikus szavakat egy ránézésre egyszerű katona szájából. De nem szólt közbe, türelmesen hallgatta tovább.

– A lovagrend, a saaremaai és a tallinni püspök követei egyaránt felszólítottak bennünket arra, hogy vessünk véget a viszálynak. Kiközösítéssel fenyegettek minket, de amint te is tudod, nem olyan könnyű kizárni az egyházból az olyan nemesembert, aki az igazságtalanság ellen, saját jogaiért küzd. Aztán vagy három esztendővel ezelőtt mégis engedtünk a felszólításoknak és a fenyegetésnek. A tallinni városi tanács és a püspök, a lovagrend lívföldi ága végül közénk állt, én és Cuno von Brakel leborultunk a földre, megcsókoltuk a másikat, kölcsönösen bocsánatot kértünk, és megesküdtünk a templomban, hogy ezentúl békében élünk egymással, és elfogadjuk mindazon büntetéseket, melyeket ránk mér az Úr. Azt kérdezhetnéd, vajon a szívem mélyén is megbékéltem-e vele, vagy csak a büntetés elkerülése miatt kötöttem békét.

Melchior nem akarta volna – nagyon is jól tudta, hogy az emberek azt mondják, amit valóban mondani akarnak, ha épp nem kényszerítik őket másra –, de azért csak megkérdezte.

– Igen, tettem őszinte volt – felelte Hunold úr. – Megértettem, hogy az erőszak nem hozza el az igazságot, csak még több erőszakot szül, míg a Sátán végül teljesen el nem nyeli a lelkedet. Békekötésünkkor bűnbánó zarándoklatra tettünk ígéretet, melyet mindketten teljesítettünk, az én drága jó apám és Brakel nagynénje emlékére mindketten rengeteg pénzt fizettünk a vikáriusoknak, hogy imádkozzanak a lelkükért, és így mindketten a mennyei királyságba juthassanak, és a templomokban rengeteg áldozat lelki üdvéért imádkoztak. Megbántam, amit tettem, Melchior, és biztos vagyok benne, hogy Cuno von Brakel ugyanúgy megbánta, mert kérés nélkül, saját elhatározásból emelt oltárt apám emlékére az egyik templomban. A tallinni városi tanács részéről Gerd Vorstenberch volt az az ember, aki vállalta a közvetítést köztem és Brakel között, arra is felügyelt, hogy a vikáriusoknak szánt összegek valóban célhoz érjenek, a lovagrend részéről pedig a kegyes lovag és vazallus, Detmar von Wenthusen volt a békéltetőnk.

Melchior ismét határozatlanul bólogatott. Vorstenberchet természetesen ismerte, és most, amikor Hunold Metsentaken ezekről a dolgokról mesélt, eszébe jutott, mennyit beszéltek annak idején a városban a viszályról és a békéltetésről. Detmar von Wenthusent csak névről ismerte Melchior, és nem sokat tudott róla azon kívül, hogy nagy háza van fönt a Dómhegyen, és néhányszor tárgyalt a városatyákkal a város védelméről, haditechnikai tanácsokkal látta el őket, hogyan lenne érdemes megerősíteni a falakat vagy hatékonyabban elhelyezni a tornyokban az ágyúkat.

– Elérkeztünk a legfontosabb részhez – jelentette ki Hunold Metsentaken, és nagyot sóhajtott. – Megállapodásunk részét képezte az is, hogy fiunkat mindketten Von Wenthusen mellé adjuk apródnak. A fiúk közel egyidősek, az én Rolofom és Brakel Johannja békekötésünkkor töltötték be tizennyolcadik életévüket. Detmar úr Lívföld egyik legmegbecsültebb embere volt, Krisztus igaz katonája, mélyen vallásos, erényes lovag. Fiaink kezéhez még nem tapadt vér, Melchior, nem öltek meg senkit, mindketten távolt tartottuk őket az általunk rendezett vérontástól, és ők voltak az  örököseink. Bizonyára hallottad, hogy régi lovagi szokás szerint a megbékélésre törekvő ellenségek fiaikat egy makulátlan hírű férfiú mellé adják, ahol azok együtt laknak, együtt járnak templomba, együtt tanulnak az isteni kegyelemről, szinte testvérekként nőnek fel, hogy a régi ellenségeskedés ne mérgezhesse meg az ő lelküket is.

– Valóban hallottam erről a szokásról – felelte Melchior. – A városi polgárok is jól tudják, hogy az ugyanazon mester keze alatt tanuló céhlegények egész életre szóló barátságot kötnek. Együtt áldoznak a templomban, együtt tanulnak imádkozni, fölemelni lelküket az Úrhoz, keresztényi testvériégben nőnek fel.

– Ennek így kellett lennie – jelentette ki Hunold úr. – És úgy tűnt, hogy be is válik. Kezdetben ugyan Rolof és Johann idegenkedtek a másiktól – ami érthető, hiszen úgy érezték, hogy rájuk erőltették ezt a testvériséget –, később aztán megszerették egymást, és elválaszthatatlan barátokká váltak.

– Eszerint minden a legnagyobb rendben – jegyezte meg óvatosan Melchior.

– Sajnos már nem – jelentette ki komoran Hunold. – Johann von Brakel meghalt, az én fiamnak pedig a harjui nemesi törvényszék elé kell állnia, mivel őt vádolják Johann megölésével.

Melchior megtorpant, és egy pillanatig némán állt. Tudta, hogy a Dómhegyen megöltek valakit, de azt nem gondolta volna, hogy ennyire fiatal ember legyen a gyilkos.

– Gyilkossággal vádolják? – kérdezte végül. – Nem a vita hevében véletlen baleset folytán bekövetkezett emberöléssel, hanem szándékos gyilkossággal?

– Sajnos igen – felelte Hunold szinte már suttogva. – És biztosíthatlak, hogy a fiam ártatlan.

– Már megbocsásson, Hunold úr – puhatolózott Melchior –, de hogyan lehet benne ennyire biztos?

– Mert ismerem a saját fiamat. Én neveltem, csiszolgattam a modorát, ő egy jó szándékú, visszafogott, istenfélő, finom modorú fiatal lovag, soha nem oltotta volna ki senkinek az életét, főleg nem ölt volna meg titokban, aljas módon egy másik fiatalembert, akit úgy szeretett, mint a tulajdon testvérét. Neked is van egy fiad, ugye?

– Igen – mondta Melchior.

– Akkor tudod jól, mit érzek most. Ha valaki azt mondaná neked, hogy gyilkos a fiad, elhinnéd?

– Nem, természetesen nem – válaszolta Melchior. – Én patikusnak neveltem a fiamat. Belőle sosem lesz gyilkos, erre mérget veszek.

– Hasonlóképpen én is biztos vagyok benne, hogy a fiam ártatlan.

– Értem, de nem volt szemtanúja a gyilkosságnak? – kérdezte Melchior.

– Nem – felelte Metsentaken. – Nem volt szemtanú.

– Ez esetben, ha tanúk nincsenek, a fia pedig a bíróságon megesküszik Isten nevére, hogy nem ő követte el a gyilkosságot, akkor nem ítélhetik el.

– A történet ennél bonyolultabb és csúnyább. Félek, hogy hamis esküvéssel vádolnák, és elítélnék, mivel bizonyos körülmények ellene szólnak. És akkor, Melchior, fejét veszik!

– Egy nemesembernek? – kiáltott föl fojtottan Melchior. Legjobb tudomása szerint a vazallusokat emberölésért sem szokták halálra ítélni, bűnbánatot kell gyakorolniuk, fájdalomdíjat fizetniük és békét kötniük.

– Igen – jelentette ki Hunold könnyes szemmel. – Amikor Cuno von Brakellal békét kötöttünk és megcsókoltuk egymást, akkor régi szokás szerint vérszerződést kötöttünk. Megesküdtünk Isten színe előtt minden szentekre, hogy ha bármelyikünk felrúgja a békét, és ismét vért ont, akkor vérbosszúra kell számítania.

– És hogy jövök ide én? – kérdezte Melchior. – Mit vár tőlem?

– Azt kérem tőled, hogy keresd fel a Dómhegyen Von Wenthusen urat, költözz be a házába egy kis időre, és derítsd ki az igazat. Johann von Brakel halott, valaki megölte, de nem az én fiam. Ez a valaki most lapul, és azt lesi, hogyan fognak elítélni és kivégezni egy ártatlan embert. És ha kiderítetted az igazat, ha tudod, ki a gyilkos, akkor kérlek, tégy erről tanúvallomást az ítélőszék előtt, és vállald el Rolof védelmét.

Hunold Metsentaken kérésében annyi lehetetlen dolog szerepelt, hogy Melchior hirtelen azt sem tudta, mivel kezdje a visszautasítást. Némán tátogott, mint a hal, néhányszor szólásra nyitotta a száját, széttárta a kezét, a fejét csóválta, de képtelen volt bármi értelmeset mondani.

– Értem – mondta Hunold. – Úgy gondolod, hogy ez teljes képtelenség, és nem tudod megtenni. De ha lehetővé tenném; ha elhárítanám az akadályokat, akkor már érdekelne a feladat, és igent mondanál?

– Igen – felelte Melchior.

2
Förtelmes boszorkányság

Szent Barbara temető
Mihály és Jeromos napja

MELCHIOR és Hunold Metsentaken a Barbara-kápolna mögötti temetőbe ért, ahol már kevésbé voltak szem előtt, borókabokrok és nyírfák takarták el őket a kíváncsi pillantások elől. Hunold egy kőnek dőlt, és így folytatta:

– Mindez meglehetősen szokatlan volna, de alaposan átgondoltam, és néhány dologról már meg is állapodtam. Először is kérelmeztem a tallinni püspöknél, hogy fiam ügyét ne a Harju megyei nemesi, hanem az egyházi ítélőszék tárgyalja. A nemesi ítélőszék nem engedné, hogy tanúvallomást tegyél, azt pedig még kevésbé, hogy bárkinek is a védője legyél a tárgyaláson. Rád a városi jog vonatkozik, alacsony származású vagy, és a gyilkosság idején nem láttál semmit. Az egyházi ítélőszék azonban minden szempontból megvizsgálja az ügyet, és ott bárki tanúvallomást tehet, akinek fontos mondanivalója van az esettel kapcsolatban, olykor még asszonyszemélyek is. Ráadásul az egyházi ítélőszék tárgyalásán a gyanúsított szabadon választhat védőt magának, még abban az esetben is, ha a püspök már ex officio kijelölt egyet számára.

– Semmit nem tudok a perrendtartásról.

– A gyilkosokról viszont annál többet. Ha kideríted az igazat, akkor kérlek, vállald el Rolof védelmét az ítélőszéken!

Melchior gondolataiba merült. Első ellenvetése – ha egyáltalán módjában állt volna fölköltöznie az Alsóvárosból a Dómhegyre – az lett volna, hogy a harjui vazallusok ítélőszéke nem fog meghallgatni egy városi patikust. Ám az egyházi ítélőszék valóban más dolog. Az idők kezdete óta az a szokás, hogy a magas rangú emberek tetteit vele egyenrangú emberek tárgyalják, ők hoznak ítéletet is, a büntetést azonban még magasabb rangú egyének szabják ki. A vazallusok helyi ítélőszéke a legtekintélyesebb, legokosabb urakból állt, akik szükség esetén megtárgyalták egy másik vazallus ügyét, majd a tárgyalás során kiderített igazságot elmagyarázták a lovagend komturjának vagy nagymesterének. Az ítéletet a földesúr vagy annak képviselője hozta meg, mint az a személy, akit egy felsőbb hatalom pallosjoggal ruházott fel az adott területen. Ugyanakkor egy régi nemesi privilégium alapján a nemesek bármikor kérelmezhették, hogy ügyüket az egyházi ítélőszék tárgyalja. Erre rendszerint különösen bonyolult ügyek esetén került sor, amikor rengeteg vitára lehetett számítani, a legműveltebb férfiakra és a legjobban képzett jogászokra volt szükség. Az egyházi ítélőszék tagjai egyetemi szintű teológiai van kánonjogi tanulmányokat folytattak, és a vizsgálati módszerek terén nagyobb tapasztalattal rendelkeztek. Míg a világi bíróság azt dönti el, kinek van igaza, addig az egyházi bíróság feltárja az igazságot. Az egyházi ítélőszék ügyhallgatói, avagy auditorai bárkit beidézhetnek tanúvallomás tételére, aki érdemben hozzá tud szólni a tárgyalt ügyhöz. Igaz, az egyházi ítélőszék tárgyalásán nem lehet kiszabni halálbüntetést. Egyházi személyek senkit sem ítélhetnek halálra vagy megcsonkításra, viszont ki tudják deríteni az igazságot, majd ezután átadni a bűnöst a világi bíróságnak. Az egyházi ítélőszék állapítaná meg a tettes személyét, kiderítené, Rolof Metsentaken bűnös-e Johann von Brakel megölésében vagy sem, és ha bűnösnek találja, akkor egyházi büntetést szab ki – vezeklést, zarándoklatot, böjtöt, kitagadást –, majd átadja a Harju megyei nemesi ítélőszéknek, hogy az kiszabja a világi büntetést, ami jelen körülmények között csakis halálbüntetés lehet.

– És mit válaszolt a püspök? – kérdezte erre Melchior.

– Jelenleg a prépostjaival tanácskozik – mondta Hunold. – De úgy gondolom, hogy nem fogják elutasítani a kérelmemet. Miután nyáron az Alsóvárosban közreműködtél az eretnekek elfogásában, jól áll a szénád a püspöknél. A székeskáptalani tanácskozás nem tarthat örökké, nemsokára ki kell tűzniük a tárgyalás napját. Egy magas rangú ember élete forog kockán. A nemesi ítélőszéknek csöppet sincs ínyére, hogy az egyházi ítélőszék is közbeszól, de ha az kimondja Rolof bűnösségét – és ők erre számítanak –, akkor könnyebb dolguk lesz, ha halálra akarják ítélni a fiamat. Márpedig nem hozhatnak más döntést, ha bebizonyosodik a bűnössége.

– Rendben – mondta Melchior. – Le kell szögeznem valamit. Bár patikus vagyok, de nagy tapasztalatom van a gyilkosok kézre kerítésében, amint azt talán méltóságos uram is tudja. Ha be tudok jutni Wenthusen házába, ott beszélhetek olyanokkal, akik talán tanúskodhatnak valami mellett vagy ellen, és ha kellően beleásom magam ebbe az ügybe, akkor talán valóban fényt deríthetek az igazságra, ahogy az eddig többnyire sikerült. De mi van akkor, ha kiderül, hogy mégis bűnös a fia?

– Nem az – szögezte le teljes meggyőződéssel Hunold úr. – Ahogyan te is tudod a fiadról, hogy nem ölne meg senkit, úgy én is tudom ezt a saját fiamról.

– Beszélt már vele?

– Igen, tagadta, hogy bűnös volna, megesküdött Isten nevére.

– Hol van most?

– A Dómhegyen. Wenthusen házában lakat alatt. Becsületszavát adta, hogy nem fog elmenekülni, így a komtur várnagya nem vitette a dómhegyi tömlöcbe, hanem Wenthusen felügyeletére bízta. Így a legjobb. Nekem is van okom tartani Cuno von Brakel önbíráskodásától és a vérbosszútól.

Amikor Metsentaken értesült a Dómhegyen történtekről, azon nyomban odasietett. Von Brakel vele egy időben ért oda, és elvitte a fia holttestét. Nem szóltak egymáshoz, Von Brakel szemében lángolt a düh, a gyűlölet és a bosszúvágy. Metsentaken beszélt a saját fiával és Wenthusennal, a ház urával, a püspökkel és a nagypréposttal, majd lóháton Brakel után száguldott. Az viszont nem eresztette be a várába, megvárakoztatta, mint egy kutyát, majd végül elzárkózott a beszélgetéstől, az egyik szolgájával üzente meg, hogy majd Rolof kivégzésén találkoznak.

– És hogyan képzeli el mindennek a kivitelezését? – kérdezte Melchior. – Hogy majd én fölkeresem Wenthusen urat, kosztosként beköltözöm a házába, és elkezdek ott szaglászni? Senki nem köteles nekem bármit is mondani.

– Ez valóban különösen hangzik. De én már beszéltem Wenthusennal, és beleegyezett. Valószínűleg ő sem hisz Rolof bűnösségében, bár a bizonyítékok ellene szólnak. Azt mondtam neki, hogy ha Rolof ártatlan, akkor a valódi gyilkos továbbra is ott lapul az ő házában, és megkérdeztem tőle, valóban ezt szeretné-e. A jó öreg Greyssenhagen egyszer mesélt neki egy agyafúrt patikusról, aki gyilkosok után nyomoz. Megígérte, hogy egész háznépe válaszolni fog a kérdéseidre, megköveteli tőlük, a te ellátásodat pedig természetesen én fizetem.

– Ennyire biztos abban, hogy a gyilkosságot a Wenthusen-ház lakói közül követte el valaki?

– Igen, csakis így történhetett.

– És mit lehet tudni a gyilkosság körülményeiről?

– Erről nem akarok veled beszélni. Amit tudok, azt másoktól hallottam, és úgy gondolom, az a helyes és célravezető, ha te magad mész el oda, első kézből hallasz mindent, és ez alapján rá fogsz jönni, mi is történt és hogyan.

– Azt esetleg meg tudná mondani, mivel ölték meg Johann úrfit?

Metsentakennak nem volt könnyű kimondania.

– Tőrrel kiszúrták a szemét, levágták a fülét, majd ledobták az erkélyről.

– Borzalmas – motyogta Melchior. – Viszont értem, mit akar mondani.

– Pontosan! – vágta rá Metsentaken. – Az csinál ilyet, aki szívből gyűlöli az áldozatot, és kegyetlen. Az én fiam senkit nem szúrt meg tőrrel, csendes, visszahúzódó természet, és nem gyűlölte Johannt, aki a barátja volt!

– Ekkora gyűlöletet nehéz eltitkolni, bár ismerek gyilkosokat, aki borzasztó ravaszak, és évekig be tudták csapni a közvetlen környezetüket.

– Az én fiam nem ilyen. Ismerem a fiamat, ahogyan bizonyára te is a tiédet. Még ha ártott is volna neki Johann, Rolof nyíltan, egyenesen, lovaghoz méltó módon követelt volna elégtételt tőle, ő nem rejtőzködő gyilkos!

– És ha hirtelen támadt köztük nézeteltérés? Összeszólalkoztak, elöntötte agyát a düh, és nem tudta, mit csinál?

– Nem, ez nem Rolofra vall. Ő mélyen vallásos és kiegyensúlyozott. Ha a te fiad kitanulta a patikáriusmesterséget, akkor ismernie kell a mérgeket. De megmérgezne-e bárkit is?

– Nem, ilyet soha nem tenne.

Melchior egy percig sem kételkedett benne, hogy Hunold Metsentaken hisz abban, amit mond. És mivel ő maga nem találkozott még az ifjú Roloffal, kénytelen volt elfogadni az elhangzottakat. Csakhogy Metsentaken nem találkozott annyi gyilkossal, mint Melchior. A patikus egy asztalnál ült velük, mellettük állt a templomban, és látta szemükben a meghatottság könnyeit. Az ember többnyire nem gondol magáról rosszat, nem hiszi, hogy tévedett, és szükség esetén mindig talál valami mentséget, amivel igazolja tettei helyességét. A gyilkosok úgy hiszik, hogy a körülmények kényszerítő ereje folytán meg kellett ölniük az illetőt, nem volt más választásuk, helyesen tették, hogy öltek. Saját magunk felmentése a legkönnyebb dolog a világon. Ha az ifjú Rodolfnak saját véleménye szerint volt oka Johann von Brakel megölésére, nem feltétlenül kellett ezt kimutatnia, ravaszul titkolhatta valódi természetét és vágyát, ahogy azt számos gyilkos tette. Akár még Isten előtt is mentegethette magát. Ami természetesen azt jelenti, hogy lelki atyja és gyóntatója nem volt megfelelő. Az embernek nem indokolnia kell tetteit Isten előtt, ez gyerekjáték, hanem felelősségre vonnia magát, felkutatni saját hibáit, beismerni és megbánni azokat.

– Rendben – mondta erre Melchior. – Elhiszem, hogy nem küldene a Dómhegyre, ha nem volna teljes mértékben meggyőződve fia ártatlanságáról. Nekem pedig, ha lehetőségem van megmenteni egy ártatlant az igazságtalan ítélettől, akkor kötelességem megtenni. Van azonban még egy bökkenő: Tallinn tanácsa és népe iránti kötelességem, ugyanis a patikusuk vagyok, és a városi tanács nem fog csak úgy elengedni a patikából.

Hunold Metsentaken bólintott, szája szögletében mosoly bujkált, és kebléből előhúzott egy papírtekercset, melyen nehéz viaszpecsét függött. Kigöngyölte, és megmutatta Melchiornak.

– Volt már rá elégszer példa, hogy a tallinni komtur udvariasan kikér – azaz valójában rendel – valakit a városi jog hatásköre alól a saját szolgálatába. Kikérte a városi zenészeket, hogy kísérjék el a harcmezőre, hiszen ott az parancsok továbbításához dobosokra és trombitásokra van szükség, fegyverkovácsokat kéretett a Dómhegyre, városi polgárokat a vár őrzésére, amíg a katonasággal hadba kellett vonulnia. Így hát nem fogja meglepetésként érni a városatyákat, ha a komtur a városi patikust, akiről annyi jót hallott, hasonlóképpen saját szolgálatára rendeli.

Melchior azonban meg volt lepve. Elolvasta az írást, majd visszaadta Metsentakennak. Sosem találkozott Tallinn új komturjával, még csak nem is látta, és semmi oka nem volt azt feltételezni, hogy ez a komtur bármit is hallott volna róla. Régebben, a megboldogult Spanheim komtur idején Melchior gyakran megfordult a Dómhegyen, még orvosságot is árult a várban, de akkoriban még más szelek fújtak.

– Egy régi ügy folytán a komtur a lekötelezettem – jegyezte meg Metsentaken, miközben eltette a levelet. – Most úgy törleszthette adósságát, hogy semmit nem kellett tennie, csupán megíratta a kancellárjával, amit szerettem volna.

– És hogyan képzeli el méltóságos uram a folytatást? – kérdezte Melchior.

– Nagyon egyszerűen. Holnapután reggel elmegy érted Wenthusen lovag szolgája, magával visz a Dómhegyre, Wenthusen fogad a házában, ahol találkozol Roloffal. Ezután mindenkivel beszélhetsz a házból, és ott lakhatsz a tárgyalás kezdetéig, vagy amíg sikerül kiderítened, ki volt a gyilkos. Napközben pedig nyugodtan lemehetsz néhány órára az Alsóvárosba orvosságot készíteni vagy egyéb ügyeidet intézni.

– Viszont a Dómhegyen kellene éjszakáznom, ugye?

– Úgy gondolom, hogy igen – felelte Metsentaken. – Szerintem ez volna a leghelyesebb. Így folyamatosan a gyilkos közelében lehetsz, többet látsz és hallasz. Talán valamivel elárulja magát, hibázik, elszólja magát.

– Túlságosan nagy reményeket támaszt velem szemben – mondta Melchior. – Néhány esetben valóban tudtam segíteni a városi törvényszék munkáját, és olyan gyilkosoknak is a nyomára bukkantam, akik kiválóan rejtőzködtek. Csakhogy azok a gyilkosságok egytől egyig a városban történtek, olyan emberek között, akiket ismerek, akikről beszélnek a vásárlók a patikában, azok között a házak között, ahol felnőttem, és olyan dolgokkal álltak kapcsolatban, melyekről nap mint nap hallok. A Dómhegy a nemesekkel egy más világ. Nem ismerem sem a Dómhegyet, sem az arisztokraták életét. Ahhoz, hogy megtaláljam Johann von Brakel gyilkosát, sokkal többet kellene tudnom a családjáról – kifélék-mifélék a szülei, milyen pletykákat pusmognak róluk, a felszín alatt rejtőzik-e valami régi ellenségeskedés –, én azonban semmit nem tudok a Brakelokról.

– Detmar von Wenthusen mindent elmond neked, amit tudni szeretnél – jelentette ki Hunold Metsentaken. – Ez a gyilkosság az ő házában történt, nagyon a szívére vette. Semmit sem akar jobban, mint hogy fény derüljön a gyilkos személyére.

– Többször előfordult, hogy egy látszólag jelentéktelen beszélgetés, egy közönséges visszaemlékezés néhány mondata vezetett nyomra, világított rá a gyilkos személyére – jegyezte meg sóhajtva Melchior. – De a dómhegyiek élete ismeretlen és idegen számomra. Von Wenthusen urat sem ismerem. Nem tudom, kik laknak a házában, kik a szomszédai.

– Detmar von Wenthusenről a Dómhegyen bárki szívesen beszél neked. Míg számos lívföldi nemesember csupán címe és rangja szerint, névleg lovag, addig Detmar von Wenthusen valóban és igazán az, testestül-lelkestül, azon kevesek egyike, akik méltán nevezhetik keresztény lovagnak magukat. Fiatalon sokat utazott, megfordult a burgundi udvarban, és még Rómába is elzarándokolt, tanult és művelt férfi, sokkal inkább, mint a lívföldi vazallusok többsége. Első felesége fiatalon meghalt, nagyon szerette, és sok-sok évig nem is nősült újra. Nemzetségének utolsó férfitagja, az utolsó Wenthusen. Nem véletlenül választottuk épp őt békítőnek Brakellal, Melchior. Ha van olyan férfi Lívföldön, akkor Detmar von Wenthusen az, akinél fiaink úgy nőhettek volna föl, hogy megszeressék egymást és Istent, megtanulják, mi a tisztesség és a becsület.

– Szeretnék kérdezni valamit még egy olyan dologgal kapcsolatban, amit említett. Amikor értesült a Dómhegyen történtekről, rögtön odasietett, és Brakellal egyszerre érkezett. Ezek szerint egyikük sem tartózkodott a Dómhegyen?

– Nem – felelte Metsentaken. – Mindkettőnknek van háza a Dómhegyen, de megegyeztünk abban, hogy amíg a fiaink Wenthusennál laknak, addig a lehető legritkábban fordulunk meg a Dómhegyen, és egyáltalán nem avatkozunk bele a nevelésükbe. Legyenek csak egymás társaságában, érezve, hogy távol az apjuk!

– Észszerű – motyogta Melchior. Hiszen a patikusok és a kereskedők is hasonlóképpen küldték el hazulról szakmát tanulni a fiaikat, abban bízva, hogy úgy hamarabb benő a fejük lágya.

– Nem beszéltünk még róla, milyen fizetséget kérsz a fáradozásaidért – mondta Metsentaken.

– Nem is fogunk – válaszolta Melchior. – Addig nem beszélünk róla, míg ki nem jelenthetjük, hogy sikerült pontot tennünk a történet végére – így vagy úgy.

– Akkor hát az Úr legyen velünk! Imádkozni fogok, Melchior, érted és a fiamért is. És légy óvatos, mert egy olyan házba mész, ahol gyilkos rejtőzik!

– Úgy gondolom, hogy méltóságos uramnál többet láttam, és jobban kiismertem őket – jegyezte meg Melchior.

Este odahaza, miután bezárta a patikát, és minden arra járóval közölte, hogy a komtur parancsára és a városi tanács engedélyével a városból egy időre föl fog költözni a Dómhegyre, eltöprengett a hallottakon. Miért vállalta el a feladatot? Egyrészt be kellett vallania, hogy nem is olyan könnyű nemet mondani egy kérésre, ha azzal Istennek tetsző dolgot vihet véghez az ember, és égbekiáltó igazságtalanságot akadályozhat meg. Másrészt pedig – és ez kissé zavarba ejtő gondolat volt – úgy érezte magát, mint a véreb, amely kiszagolta, hogy egy hatalmas szarvas rejtőzik valahol a közelben. Összenőttem a gyilkosokkal és a bűntényekkel – gondolta. Szükségem van rájuk ahhoz, hogy hasznosnak érezzem magam. Érzékelem a halál közelségét, de minden egyes alkalommal, amikor egy gyilkos nyomára bukkanok, a halál elragad valakit a szeretteim körül. Eszébe jutott a hóhér lánya, Wibeke, drága felesége, Keterlyn, Hinric testvér és Ludolf. Miközben a gonoszt keresem, meghal valaki, akit szeretek. Ez talán a gőgöm büntetése volna? Meg vagyok róla győződve, hogy amit teszek, az helyes. Milyen könnyen találok felmentést a tetteimre! Mikor vádoltam magamat utoljára? Túl gyorsan beleegyeztem, hogy szükségem van a következő gyilkosra.

Miközben álomba merült, mintha vér ízét érezte volna a szájában.

Másnap, mely az Úr kegyelméből szeptember havának utolsó napja volt, és a lübecki szokás szerint Jeromos napjának nevezték – a domonkosok meg is ünnepelték a könyvtárosok védőszentjének napját –, a szokásosnál nagyobb volt a forgalom a patikában. Bizonyára híre ment, hogy Melchiort a Dómhegyre rendelték, és ennek érdekében még maga a komtur is írt a városi tanácsnak. Sokan jöttek erre a patikába, hogy tartalék orvosságot vegyenek, ha a patikusnak el kell mennie a városból. Többen megkérdezték, mi lehet az a fontos ügy, ami miatt maga a földesúr hívatja a patikust a Dómhegyre, de Melchior csak legyintett, és olyasfélét motyogott, hogy biztosan valami nagy ember betegedett meg, és orvosságot kell számára készíteni, ám eközben sokatmondó pillantást vetett a kérdezőre.

A városi tanács Porse jegyzőt küldte, hogy derítse ki, miért rendelték föl a városi patikust a Dómhegyre. Nem kellett neki kétszer mondani, szaladt is boldogan, mert bizony szerette az italt, és amúgy is minden lehetőséget megragadott, hogy beugorhasson a patikába. Ezúttal tovább maradt, és ügyesen kicsikart Melchiorból néhány kupica erős, édes gyógylikőrt. Miközben Melchior koccintott a jegyzővel, arra gondolt, hogy a Dómhegyen bizony nem lesz olyan jó dolga, hogy ha kedve támad egy kis gyógylikőrre, csak öntsön magának egy kupicával, és máris jobb kedvre derüljön.

Porse szokásához híven kissé tovább maradt a kelleténél, már kezdte zavarni a többi vásárlót, amikor Melchior észrevett egy leányzót a patika ablakában. Megakadt rajta a szeme, mivel egyrészt feltűnően szép volt, és csinosan öltözött, másrészt pedig azért, mert nem lépett be a vevők közé, hanem mintha arra várt volna, hogy négyszemközt maradjon a patikussal. Be-bekukucskált az ajtón, majd ismét kilépett az utcára, és ott várt tovább, még a szolgálóját is elküldte. Harmadrészt pedig Melchiornak az volt az érzése, hogy valahonnan ismeri a lányt, de képtelen volt felidézni, hogy ki lehet.

Ahogyan telt az idő, kezdtek megfogyatkozni a vásárlók, Porse jegyzőnek egészen kipirult az orra, és néhányszor illetlenül krákogott, Melchiornak egyszer csak eszébe jutott, ki lehet a lány. Hát persze, hiszen Lambert Palmedach kereskedőnél látta – aki Melchior üzleti partnere volt, rajta keresztül rendelt árut Lübeckből és máshonnan – az apjával együtt. A lány nevére nem emlékezett Melchior, arra viszont igen, hogy Palmedach unokahúga. Lambert Palmedach kereskedő úr öccse, Tobias már egész régen fölköltözött a Dómhegyre, a lovagvár és a vazallusok kereskedelmi ügyeit intézte. Melchior talán néhány alkalommal váltott is pár szót a lánnyal, de egész régen, még kislánykorában. Most pedig látta, milyen gyönyörű hajadonná cseperedett, ruhája alapján akár nemes kisasszonynak is vélhették volna.

Ez a lány egyértelműen beszélni szeretett volna Melchiorral. Mikor a patikusnak végre sikerült megszabadulni a vevőktől, és Porse jegyzőt is kitessékelte az utcára, a lány egy szempillantás alatt a pulthoz penderült, mintha még hálásan bólintott is volna.

– Ugye emlékszik rám, Melchior bácsi? – kérdezte, és pillantását Melchior szemébe fúrta. – Kunneke vagyok, Tobias Palmedach lánya, illetve Kunneke voltam, most azonban már Kunigund vagyok. Emlékszik rám?

– Hogyne emlékeznék, Kunneke – felelte Melchior. – Nagyon is jól.

– Akkor idehallgasson! – mondta izgatottan Kunneke, és az ajtóra pillantott. – Nincs sok időm, az öreg Ilsebe folyton a nyomomban van, nézi, merre járok, kivel beszélek. Apámtól hallottam, hogy föl fog költözni a Dómhegyre, a velünk szomszédos házba, ugye?

– Igen – motyogta Melchior. – A segítségemet kérték egy ügyben, amihez fontos a patikustudás…

Kunneke azonban félbeszakította:

– Johann Brakel gyilkosa után akar nyomozni – jelentette ki gyorsan, és szemében végtelen szomorúság csillant meg. – Tudom jól, mindenki tudja, hogy az öreg Metsentaken rendelte oda, hogy megmentse Rolofot a büntetéstől.

Melchior nem kérdezte, ki az a mindenki, végtére is előbb-utóbb bele kellett törődnie, hogy dómhegyi megbízatásának valódi oka úgyse maradhat mindvégig titok. A városházán ugyan lesz egy kis zűrzavar, ha kiderül, hogy Melchior nem a komturnak készít orvosságot, hanem egy nemesi viszály ügyében nyomoz.

Kunneke azonban hadarva folytatta:

– Azt akarom mondani magának, hogy nem rendes dolog, ami Johann-nal történt.

– Johann-nal? – kérdezte Melchior. Kunneke úgy beszélt a nemesúrfiról, mintha közeli ismerősök lettek volna. – És hogy érted azt, hogy nem rendes dolog?

– Igen, félt, mert tudomást szerzett valamiről, aminek köze lehetett egy förtelmes boszorkánysághoz.

– Miről szerzett tudomást? – kérdezte Melchior.

– Egy titokról – mondta Kunneke szinte már suttogva. – Egy ízben kiszaladt a száján, hogy tud egy titkot Roloffal kapcsolatban, de jobb lenne, ha nem tudná. Ha tehát azt hiszi, hogy Rolof ártatlan, és meg akarná menteni, akkor jobb, ha tudja, hogy valójában bűnös, amiért Johannt megölte, és megérdemli a lefejezést.

– Várj egy kicsit! – motyogta Melchior döbbenten. – Beszélj érthetőbben! Johann ismerte Rolof titkát, és Rolof ezért ölte meg őt?

– Bizony. Azt mondta, hogy hallott valamit Rolofról, ami veszélyes. De hogy mit, miféle titkot, azt nem mondta. De azért félt egy kicsit, vagy inkább nagyon, aztán Rolof meg is ölte.

Melchior a fejét csóválta. Mindez túl sok volt, és túl gyorsan jött. Az égegyadta világon semmit nem tudott sem Rolfról, sem Johannról, sosem látta őket, és azt sem tudta pontosan, mivel vádolják Rolofot. Szeretett lassabban nyomozni, úgy, hogy olyan dolgokkal kapcsolatban tesz fel kérdéseket, amelyekről tud is valamit.

– Kunneke – mondta erre –, kérlek, meséld el nekem mindezt lassabban, szépen, sorjában, ahogy történt!

– Nincs időm, hogy egy álló napig mesélgessek! – csattant fel Kunneke. – Egyszerűen csak azt éreztem, hogy ezt el kell magának mondanom, mivel Rolof olyan ártatlannak tűnik, mint a ma született bárány, jólnevelt és udvarias, de valami borzalmas titok nyomja a lelkét, amiről Johann is tudott. És a Jóistenre kérem, hogy senkinek el ne árulja, hogy itt jártam, és beszéltünk, sem azt, hogy közelebbről ismertem Johannt.

– Ezt még nem is említetted – jegyezte meg Melchior.

– Bizonyára magától is rájött. Ha nem lettünk volna közelebbi ismerősök, akkor nem mondott volna nekem semmi ilyesmit. Borzasztóan lesújtott Johann halálhíre, de nem mutathattam ki.

– Megértem – motyogta Melchior. – De várj csak! Ha azt mondod, hogy Johann meghallott valamit, akkor mások is vannak, akik ismerik a titkot. Kit vagy kiket hallgatott ki?

Kunneke megvonta a vállát.

– Azt tényleg nem tudom – jelentette ki szomorúan. – Johann csak úgy említette. Mintha véletlenül kicsúszott volna a száján, utána rögtön azt mondta, hogy erről nem beszélhetünk, és hogy senki nem tud arról, hogy ő tudja.

– És miféle boszorkányságról van szó? – kérdezte Melchior.

Kunneke erre még közelebb hajolt Melchiorhoz, és még izgatottabban suttogta:

– Bűbájos rejtőzik a házban. Boszorkánynak kell ott laknia, egyik reggel két széttépett varjat láttam az egyik bokor alatt, fekete tollak voltak beléjük szúrva, és csokorba kötött növények szórva melléjük. Ilsebe, aki ért egy kicsit a varázsláshoz, azt mondta rájuk, hogy boszorkányfüvek és boszorkányjelek.

Melchior valami olyasfélét akart mondani, hogy az öregasszonyok mindig boszorkányságot emlegetnek, és bizonyára csak valami rosszindulatú, ostoba rágalomról van szó, Kunneke azonban suttogva hadarta tovább:

– Aztán Johann azt is mondta, hogy egyik reggel szénnel rajzolt jeleket látott Rolof ajtaján, amit nem sokkal utána letöröltek. Boszorkány rejtőzik abban a házban, biztos vagyok benne…

Többet azonban nem mondhatott Kunneke, mert kinyílt a patika ajtaja, és az iménti szolgáló állt szigorúan a küszöbön.

– Kunigund, már nagyon régóta itt van – jelentette ki, és gyanakvó pillantással mérte végig Melchiort.

– Már jövök is – kiáltotta Kunneke. – Csak szerettem volna venni abból az édes cukorkából, amit mindig hozott nekem Melchior bácsi, amikor még gyerek voltam.

Melchiornak nem maradt más választása, mint belenyúlni abba az agyagedénybe, amiben a cukorkákat tartotta, és aminek a mélyén szerencsére talált is valamit, becsomagolta egy kis bőrszütyőbe, és átnyújtotta Kunnekének.

– Ilsebe, kérlek, fizesd ki! – mondta erre Kunneke, és biccentett Melchiornak. – Hálás köszönetem – mondta. – Ha ideje engedi, látogasson meg bennünket a Dómhegyen! Biztos vagyok benne, hogy atyám örömmel fogadja – tette hozzá kacsintva, amit Ilsebe nem látott, tehát Kunneke szeretett volna még mondani valamit Melchiornak, vagy hallani a nyomozás fejleményeiről.

Ilsebe, a szigorú szolgáló és nevelőnő ekkor Melchiorhoz lépett, mogorván megkérdezte, mennyivel tartoznak, és mivel Melchior jobbnak látta, ha barátságos viszonyt ápol a morcos nőszeméllyel, a valós árnál jóval kisebb összeget mondott. Majd Ilsebe és Kunneke távozott, de Kunneke még egy sokatmondó pillantást vetett Melchiorra a küszöbről.

Különös egy történet, gondolta később Melchior. Nemesek, ősi viszályok, kiszúrt szemek, titkok, bűbáj és boszorkányság – ezek a dolgok sehogy sem illettek össze. Ráadásul folyamatosan rossz előérzete volt az üggyel kapcsolatban, valami azt súgta neki, hogy nem kellene fölmennie a Dómhegyre, és beleártania magát ebbe az egészbe.

De szájában a véríz csak nem hagyta nyugodni.