Leigh Rivers

Voracious

A telhetetlen

A mű eredeti címe: Voracious – The Edge Of Darkness #2

Fordította: Lukács Andrea

Copyright © 2023 Leigh Rivers

Hungarian translation © Lunkács Andrea, 2026

Hungarian edition © Művelt Nép Könyvkiadó, 2026

ISBN 9789635806010

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Figyelmeztetés a tartalommal

kapcsolatban

Ez a könyv A kielégíthetetlen folytatása. Az érthetőség kedvéért azt javaslom, hogy először olvassák el az első részt.

A telhetetlenben számos trigger található. A szexuális és erőszakos tartalom mellett több kinkkel is találkozhatunk, mint például maszkos és állatias játékkal, dicsérettel és lealacsonyítással, anális játékkal, szaporodási fétissel, valamint egyéb, szélsőségesebb triggerekkel, amelyeket komolyan kell venni. Szerepel benne többszörös szexuális támadás, szexuális és testi bántalmazás, megerőszakolás, csoportos megerőszakolás, elkábítás, kínzás, megkísérelt öngyilkosság és a terhesség elvesztése a második harmadban.

A történet függővéggel zárul.

1.

STACEY

– Szüksége van valamire, Miss Rhodes?

Kibámulok az ablakon, nézem a magánrepülő szárnyát, ahogy a levegőben hasít, könny áztatja az arcomat, egy része már rászáradt a bőrömre. Szipogok egyet, a ruhaujjammal megtörlöm az orrom. Már három órája felszálltunk, de még mindig nem tudom lecsillapítani a szívemet, eszeveszetten dobog bénult mellkasomban.

Az utolsó néhány óra történései kavarognak a fejemben –
attól a pillanattól kezdve, hogy Kade sietve felültetett a motorra, aztán az utcákon üldöztek és lőttek ránk, rájöttem, hogy zsarolják őt, és az az utolsó csók… Alig kapok levegőt.

Barry a kisasztal mellett áll, összekulcsolja a kezét maga előtt.

– Nem, köszönöm. Jól vagyok. – Nem igaz. Nem vagyok jól. Mindenhogy vagyok, csak jól nem.

Könyörögtem nekik, hogy forduljunk vissza és segítsünk neki, de Barry azt felelte, hogy parancsot kapott, aminek nem szegülhet ellen. Kade gondoskodott róla, hogy bármi történjék is a hangárban, nekem rajta kell lennem a repülőn, amikor felszáll. Engem mindenáron meg kellett védeni.

Jelenleg túlságosan féltem Kade-et ahhoz, hogy a saját biztonságommal törődjem. Vagy azzal, hogy mi vár rám otthon. Chrisszel majd később foglalkozom. Borzalmas gondolatok kavarognak a fejemben arról, hogy mi lehet most Kade-del.

Velem jöhetett volna. Megfoghatta volna a kezem, és maga mögött hagyhatta volna azt. Együtt kitaláltuk volna, hogyan szabaduljon ki ebből. A szülei megvédték volna.

Vége van. Már több mint két éve vége van.

Téved. Ha vége lenne, akkor mi a fene volt ez az egész út?
A szex. A csók. A vágy, hogy megöleljen. Mi még nem végeztünk egymással.

Kade arra kért, ne beszéljek az apjának arról, mi folyik itt, de fogalmam sincs, hogyan segíthetnék másképp neki. Milyen hatással lesz Tobiasra az, hogy elmondtam neki? Vajon csak bekattan tőle? Luciella szerint az utóbbi időben már nagyon jól alakult az egészsége és a viselkedése.

Az, hogy elmondtam neki, talán veszélybe sodorja mindezt.

De mi mást tehetnék?

Vajon önző vagyok, hogy kockára teszem Kade apjának életét csak hogy megmentsem a fiát? Beszéljek Ariával? Luciellával?

Össze vagyok zavarodva.

– Tennünk kell valamit – suttogom, és felnézek Barryre.

– A rendőrség nem segíthet, szóval ne is próbálja hívni őket! Senki sem avatkozhat bele.

– Kell lennie valakinek, aki segíthet!

– Nincs.

Nem vagyok hajlandó elfogadni ezt a határozott választ.

– Bántani fogják?

Barry elfordítja a tekintetét, és áthelyezi a testsúlyát a másik lábára.

– Rendben lesz.

– Valaki fejbe verte. Te is láttad.

– Miss Rhodes…

– Stacey – válaszolom. – Kérlek, szólíts Stacey-nek!

– Semmi olyat nem tesznek vele, amit ne tudna kezelni, Stacey – feleli Barry. – Jobb lenne, ha aludna.

Azt hitték a kocsiban, hogy alszom – mintha képes lennék elaludni ilyen körülmények között –, de minden szót hallottam. Túl ártatlan vagyok. Veszélyben lennék, ha együtt lennék vele – aztán Kade azt mondta, távol kellett volna tartanom magam az életétől, de mindig ott voltam benne.

Egy órával később még mindig vadul cikáznak a gondolataim. Barry átnyújt egy pohár vizet, de remeg a kezemben. Felsóhajt, leül az előttem lévő ülésre. Fáradtnak tűnik, mint aki már napok óta nem aludt. Sokat dolgozik Kade-nek – feltakarítja utána a mocskot, gondoskodik róla, amikor drogozik vagy hullarészeg.

Kezdem azt gondolni, hogy Kade-re is rákényszerítik a drogokat, mert kamaszkorunkban gyűlölt mindenféle kábítószert.

Sikerül lenyelnem három korty vizet, aztán a kettőnk közti asztalra teszem a poharat.

– Lenne egy kérdésem. Te nekik dolgozol? Vagy Kade-nek?

Barry megköszörüli a torkát, és lesimítja amúgy is tökéletesen álló nyakkendőjét.

– Mr. Mitchell a főnököm, ő adja a fizetésemet és a prémiumot. Viszont tökéletesen tisztában vagyok azzal, kik Sawyerék, és milyen helyzetben van náluk Mr. Mitchell.

– A feleség kicsoda? – kérdezem, és az asztalra könyökölök. – Áruld el a nevét és mindent, amit tudsz róla!

– Magának nem kell tudnia. Nem tehet semmit. Senki sem tehet semmit. Csinálja azt, amit Mr. Mitchell kért: lépjen tovább!

Egy könnycsepp gördül le az arcomon.

– Hogy tudsz csak így hátradőlni és végignézni, hogy ezek az emberek irányítják őt?

– Fontos magának a családja, Miss Rhodes?

Összeszorítom a fogam.

– Részben.

– Akkor értse meg, hogy ha tovább kutakodik, a családja fogja elszenvedni a következményeket. Álljon le, amíg teheti! Ez az egyetlen tanácsom.

– Te visszamész érte, miután én hazatérek?

– Nem. Az a feladatom, hogy magát tartsam szemmel a következő időkben.

– Kérlek, visszamennél érte?

Barry fáradtan megtörli az arcát.

– Négy óra múlva leszállunk – válaszolja, amivel témát vált, nekem pedig összeszorul a szívem. Tényleg nem csinál semmit? – Miután leszálltunk, hívja fel a bátyját, hogy eljöjjön magáért! Én majd követem. Ne beszéljen neki semmiről, ami történt, és ne nézzen rám vagy a kollégáimra! Mi szellemek vagyunk a maga számára.

Görcsbe rándul a gyomrom. Mi van, ha meglátják Christ?

A gyomromat szorító érzés ellenére bólintok.

– Rendben.

Feláll, és begombolja a zakóját.

– Ha ez megnyugtatja, amennyiben megérkezik a parancs, akkor igen, visszamegyek érte, miután magát biztonságba helyeztem. Viszont kétlem, hogy mostanában hallanánk Mr. Mitchell felől. Minden kommunikációt letiltott a telefonján, és deaktiválta a rendszert. Lenyomozhatatlan. Amikor legutóbb ilyen történt, három hónapra eltűnt.

Megremeg az ajkam. Kade nem volt mindig ilyen. Nagyon… nagyon aggódom miatta. Lehet, hogy most is bántják. Tehetetlennek érzem magam.

Elhalványulnak a fények, Barry újratölti a poharamat vízzel.

– Mr. Mitchell sokszor volt már olyan helyzetben, amikor veszélybe került az élete. Higgyen nekem, ha azt mondom, hogy ez most nem vészes. Ő túl értékes ahhoz, hogy megöljék. Sokan megpróbálták már, de mindannyian kudarcot vallottak. Ő jó abban, amit csinál amiatt, amin keresztülment. – Feszülten rám mosolyog, aztán a pilótafülkére mutat. – Ott leszek, ha szüksége lenne valamire. Pihenjen, Miss… Stacey!

Nem tudom, mennyi idő telik el, mert semmi másra nem tudok figyelni, csak a hangszórókból szóló zenére. Billie Eilish When the Party Is Over című száma hallatszik, és elszorul a szívem a szöveg hallatán. Megrohannak az emlékek. Ahogy fejjel lefelé lógok a karikán; Kade engem csókol, miközben ez a szám szól. Gyakran félbeszakította a táncomat, hogy megcsókoljon vagy megérintsen. Máskor leült oldalra, és engem nézett, mintha akkor látna először táncolni.

Tudtam, hogy az a Kade szerelmes belém. Láttam a szemében.

Nem tudom, fogom-e még látni azt az oldalát.

Felállok, és kimegyek a mosdóba. A szemem feldagadt a sírástól, a fejfájásomat csak egy hajszál választja el az igazi migréntől. Megállok a pilótafülke ajtaja előtt, és Barry hangját hallom kiszűrődni odabentről:

– Kislány? – kérdezi boldogan. – Mit mondott még a bába? Igen. Ez csodálatos! Annyira sajnálom, hogy nem lehetek ott, drágám! Néhány hét múlva hazamegyek. Most elég sűrű a munka. – Ezután hosszú csend következik, bizonyára a felesége beszél.

– Valójában a lány nem olyan, amilyennek leírta. Szerintem észhez kellene térniük, és rendesen megbeszélni mindent. Igen, nekem is hiányzol. A házassági évfordulónk előtt otthon leszek, ígérem! Én is szeretlek.

Távolabb lépek, hogy ne halljam, miről beszél Barry és a felesége. Jó tudni, hogy másoknak vannak boldog pillanataik még akkor is, amikor úgy érzem, mintha engem egészben elnyelne a világ. Emlékszem, milyen izgatottak voltunk Kade-del, amikor megtudtuk, hogy kislányunk lesz. Türelmetlenül vártuk a tizenhat hetes mérföldkövet, és fizettünk az ultrahangért, hogy hamarabb készítsék el, nem akartunk még négy hetet várni rá.

Addig titokban akartam tartani a terhességemet, amíg ki nem eszelek valami tervet, hogyan meneküljek el Christől anélkül, hogy veszélybe sodornám Kade életét. Ezért azt az ürügyet találtam ki, hogy még nem akarom elmondani Luciellának. Visszább vettem a táncot, a barátaimnak azt mondtam, hogy elszakadt a rotátorköpenyem, ezért nem tudok nehéz mozdulatokat végezni. Amikor elmentünk szórakozni, azt állítottam, azért nem ihatok alkoholt, mert gyógyszert szedek. Elhitték a hazugságot.

Olyan sokat hazudtam!

Az alhasamon már látszott egy nagyon kis dudor, amit a puffadással magyaráztam, amikor Lu és Ty észrevette.
A bába szerint minden tökéletesen rendben volt, pedig nagyon kicsi volt a hasam. Elkezdtünk még többet tervezgetni: hová fogunk elköltözni, milyen házat építünk, hány gyerekünk lesz. Neveket soroltunk napestig.

Kade elborzadt a nevek felétől, amiket én javasoltam. Kurvára nem fogom a lányomat Vixennek nevezni! Vagy: Georgina? Komolyan? Nem kilencvenéves. A kedvencem az volt: Most már tényleg rohadtul fel akarsz bosszantani, Szeplőske. Ez egy kutyanév!

Alig egy héttel később bekövetkezett a tragédia, ám az csak a vég kezdete volt.

Most pedig teljesen össze vagyok zavarodva. Kade azt mondta, vége, mégis megcsókolt. Még mindig érzem az ajkát a számon, amikor végigsimítom az ujjammal. Azt kívánom, bárcsak korábban is megengedtem volna neki, hogy megcsókoljon. Bárcsak az egész út alatt csókolóztunk volna!

Hogy szeretem-e még? Igen, minden kétséget kizáróan. Szerelmes vagyok belé? Fogalmam sincs.

Az érzelmek néha olyan kiábrándítók! Ők a legjobb barátaim, ugyanakkor a legrosszabb ellenségeim is.

Sikerül elaludnom, és amikor leszállunk Glasgow-ban, Barry a repülőtéri mosdó előtt vár. Megpróbálom megőrizni
a nyugalmam és felhívni Tobiast azon a számon, amit Aria adott. Nem veszi fel. Küldök neki egy üzenetet, hogy visszatértem Skóciába.

Kyle azt mondja, kint parkol az érkezési oldalon, és igyekezzem.

Kilépek a mosdóból.

– Elmondhatom a bátyámnak, mi történt?

Barry elszörnyedve néz rám.

– Szó sem lehet róla! Nem hallotta, miről beszéltem a repülőn? Következmények, Miss Rhodes!

– Stacey.

– Hacsak nem akarja, hogy a bátyja meghaljon, tartsa a száját, és élje tovább az életét! Én nem lépek kapcsolatba magával. Csak azért vagyok itt, hogy gondoskodjam róla, ne találhassák meg magát Sawyerék.

Soha nem fognak megtalálni. Chris kibermániás. Szerintem még a rendőrség sem tudná meghackelni a telefonomat vagy a Fields-kúria biztonsági rendszerét. Tavaly kivette a nyomkövetőt a telefonomból, miután könyörögtem neki, és abbahagyta az üzeneteim elolvasását, de csak azért, mert beleegyeztem, hogy attól kezdve nem zárom kulcsra a szobám ajtaját. Egy ideig bírtam, aztán megint úrrá lett rajtam a paranoia.

Feláldoztam a magánszférám egyik részét egy másikért.

Barry elmegy tőlem, visszatér a fekete terepjáróhoz, amely néhány kocsival Kyle pár hónapja vett, fehér Range Roverje mögött áll. A bátyám rám vigyorog, beteszi a bőröndömet a csomagtartóba, én beülök elölre, és belül összeomlom, amikor azt látom, hogy Chris komoran bámul rám a hátsó ülésről.

2.

Kade

ELSŐ VISSZAEMLÉKEZÉS

Bárki döntött is úgy, hogy kibaszottul fantasztikus ötlet családi kempingezésre menni, halált érdemel. Lehetőleg még mielőtt felverjük a sátrakat, és halálosan unatkozva fekszem az enyémben.

A kúriában kellett volna megünnepelnünk a bátyám, Jason szülinapját egy bulival. Gyűlölöm a bulikat, ám ott félre tudtam volna húzni Stacey-t egy vendégszobába vagy egy takarítószekrénybe és addig csókolni, amíg egyikünk sem kap levegőt.

Utálok mindenféle társasági összejövetelt, ez viszont… egy egész hétvége Stacey közelében úgy, hogy nem tudom megcsókolni, megérinteni vagy akár csak beszélni vele. Ez mindennél rosszabb. Ez kínzás.

Fenn kell tartanom a látszatot, hogy halálosan bosszant, mert biztosan gyanús lesz, ha hirtelen abbahagyom a sértegetését és azt, hogy pokollá tegyem az életét.

Tegnap este, amikor mindenki visszavonult a sátrába, és Ewan heves vitába keveredett Base-szel az Eiffel-torony építési tervéről, órákon keresztül írogattunk egymásnak, mielőtt Stacey elaludt. A legutolsó üzenet az volt, hogy megkérdeztem tőle, ébren van-e még, de egész nap nem jött rá válasz.

Egy. Teljes. Kibaszott. Napig. Brutális. Olyan közel vagyok hozzá, mégsem tehetek semmit. Egy sátorban vagyok Jasonnel, Dezzel és Base-szel. Ewan és anya egy külön sátorban alszik, Luciella, Stacey és Tylar pedig egy másikban nem sokkal távolabb.

Hallom a húgom kuncogását, és az idegeimre megy. Hol igazságos már, hogy ő együtt lehet Stacey-vel?

Egy teljes hónap telt el, amióta hazajöttünk Londonból. Amióta úgy ébredtem, hogy vaníliaillatú haja az arcomhoz simul, a teste az enyémen fekszik, halk lélegzetvételei a nyakamat legyezik. Más érzés volt, talán azért, mert akkor szexeltünk először. Éreztem, hogy egyre jobban reszket a gyomrom, különösen, amikor felébredt és rám mosolygott.

Nem félek bevallani, hogy kibaszott órákon át maradtam ugyanabban a testhelyzetben, simogattam sötét haját, átrajzoltam a tetoválását a lapockáján, és azon tűnődtem, mikor fog végül rám unni.

Amikor eddig a szexre került a sor – vagy bármi másra, ami azt illeti –, lassan haladtunk. Egyáltalán nem bántam. Nem sietünk sehová. Ötször keféltünk, és mindig óvatos voltam, vigyáztam, és mindig úgy végződött, hogy a karomban tartottam, amíg el nem aludtunk. Amikor pedig felébredtem, már nem volt mellettem.

Még mindig tanulunk egymástól. Úgy gondolom, a személyisége és a szépsége mellett az is vonz, hogy mennyire megértő. Ebben a kapcsolatban semmi sem könnyű nekem. Amikor a közelében vagyok, olyan érzések ébrednek bennem, amelyeket még sosem tapasztaltam. Stacey türelmes velem, és azt hiszem, már csupán ettől is felszabadultabb vagyok a társaságában.

Meglehet, hogy bizonytalankodom, de mindent megkérdőjelezek. Egy olyan ember, mint én, nem lehet maradéktalanul boldog úgy, hogy ne azt várná, mikor üt be az istenverte mennykő. Az ég szerelmére, még a családjának sem akar bemutatni!

Hivatalosan nem vagyunk együtt. Még semmiben sem állapodtunk meg. Nem beszéltünk az érzéseinkről, leszámítva azt a furcsa alkalmat, amikor azt mondja, hogy kedvel, nekem pedig vissza kellett fognom magam, nehogy kicsússzon a számon, hogy én talán kezdek beleszeretni.

Talán.

Nem tudom, nem megszállottság-e ez a vágy, hogy lássam, beszéljek vele vagy akárcsak kibaszottul érezzem az illatát. Nem tudom, nem válok-e veszélyessé, aki uralni és manipulálni akarja őt. Amikor felébredek, ő az első, akire gondolok és az utolsó is, mielőtt elalszom.

Amikor nem vagyok vele, ötpercenként nézem a telefonomat, szándékosan bemegyek a konyhába, amikor tudom, hogy Luciella is ott van, mert talán Stacey-t is ott találom vele. Folyton a közösségi oldalait nézegetem, a képeket, amelyeken meg van jelölve, és ellenőrzöm, nem követett-e be valaki újat.

A szívem szó szerint összeszorul, amikor nem válaszol azonnal az üzenetemre. Aztán földöntúli boldogság tölt el, amikor rám mosolyog, amikor hozzám bújik, és azt mondja, hogy nem akar visszamenni a húgom szobájába.

Már egy ideje nem hallok zajt a másik sátorból. Vajon beteges dolog lenne beosonnom oda, elrabolni Stacey-t és az erdőbe vonszolni, hogy agyoncsókoljam?

Vitatható.

Felülök a hálózsákomban, és a kezembe veszem a telefonomat.

Én

Ébren vagy még?

Három kis pötty jelenik meg a képernyő alján. Megkönnyebbülten fellélegzem, visszafekszem és magam elé tartom a telefont, miközben a válaszát várom. Meghúzom a kapucni madzagját, szorosabbra veszem a fejemen.

Szeplőske

Igen. Ide hallom Ewan horkolását! Az anyád helyében én már rég megfojtottam volna egy párnával. Várjunk csak! Ewan horkol vagy Aria?

Bármelyikük lehet. Igazság szerint Stacey is horkol, na persze ezt nem mondom el neki. Az énekhangjával kapcsolatban is tagadásban van – el lehet képzelni, hogyan reagálna, ha megemlíteném, hogy még horkol is. Talán engem fojtana meg egy párnával.

Én

Szívás ilyen közel lenni hozzád úgy, hogy nem csinálhatok semmit. Hogy tudsz hiányozni, miközben itt vagy nem messze tőlem?

Vajon ezt túl rámenős szöveg? Basszus, már elküldtem az üzenetet. Apám azt javasolta, hogy legyek őszinte, és most kurvára őszinte vagyok.

Szeplőske

Nekem is hiányzol.

Elmosolyodom, és választ írok.

Én

Lenne egy kérdésem…

Szeplőske

Felteheted.

Hogy a francba kérdezzek rá a kizárólagosságra anélkül, hogy arra kérném, legyen a barátnőm? Félek, hogy utóbbi megijesztené, mert nyilvánvalóan annyira titkolni akarja a viszonyunkat, ezért nem is említem, hogy kettőnk között igazi kapcsolat van.

Én

Tudom, hogy már beszéltünk erről, amikor Amerikában voltam, de te szeretnél másokkal is randizni?

Választ ír. Aztán kitörli. Lekapcsolódik az internetről. Visszatér és gépel. Offline. Online. Ír, kitörli.

Szeplőske

Öööööö…

Basszus, majd kiugrik a szívem a mellkasomból. Mi van, ha megváltoztak a dolgok, amióta Londonban voltunk, és ő másokkal is randizik, én pedig teljesen félreértettem a helyzetet?

Ráng a bal szemem, nyugtalan, erőszakos érzés tölt el a gondolatra, hogy más is megcsókolja. Látja a mosolyát. Hallja a nevetését. Nézi a táncát, és a karjában alszik el.

Ki kell derítenem, ki az, és bántani fogom. Megfenyegetem.

Várjunk csak, nem, basszus! Nem!

Szeplőske

Talán félreértettem? Anélkül, hogy túlságosan tapadósnak tűnnék, én csak téged akarlak. De ha te másokkal is akarsz randizni, akkor, kérlek, szólj! Nem szívesen osztozom.

Vajon olyan érzés a megkönnyebbülés, mintha egy mázsás kő gördült volna le a szívemről?

Én

Én is csak téged akarlak. Gyere ide, és bebizonyítom!

Szeplőske

Elfelejtetted, hogy ott van a sátorban a bátyád és a barátaid is?

Én

Részegek és alszanak. Gyere, szórakoztass!

Kikapcsolom a képernyőt, amikor lekapcsolódik a netről, aztán megbizonyosodom róla, hogy a többiek valóban alszanak-e. Hajnali három óra van – kétlem, hogy bárki is ébren lenne. Base a szeme elé tette a karját, a szája nyitva van, hallatszanak mély, álmos lélegzetvételei, és valamit motyog oroszul. Dez hason fekszik és meg-megrándul, mert álmodik valamit. Jason nem mozdul, nála ez a biztos jele annak, hogy mélyen alszik.

Odadobom hozzájuk Base egyik fehérjeszeletét, de egyikük sem fenyeget meg, hogy megöl.

Tutira alszanak.

Lassan megindul felfelé a sátor cipzárja, és megjelenik Stacey feje. A haját egy csattal hátrafogta. Amennyire a holdfényben látom, nem visel sminket, a szája viszont halványan csillog, vagyis szájfényt tett rá, mielőtt idejött.

Kapucnis pulcsit és bő melegítőnadrágot visel, hogy ne fázzon ebben a hideg időben. Bemászik a sátorba, csigalassan visszahúzza a cipzárt, aztán amilyen halkan csak tud, idemászik hozzám.

Elég szánalmas, mennyire megdobban a szívem, hogy hajlandó velem lenni, és mennyire izgatott vagyok, hogy elszökött a barátaitól, és belopózott hozzám. Soha nem érzett boldogság tölt el, amikor bebújik mellém a hálózsákba.

De hát Stacey-vel ez mindig így van. Énekelhet a leghamisabb hangon is úgy, hogy ételmaradék száradt az arcára, én akkor is a saját kibaszott angyalomnak tekintem.

– Szia! – leheli, amikor oldalra fordulok, hogy szemben legyek vele ugyanúgy, ahogy ő is fekszik. – Ez kockázatos.

A barátaimra pillantok a válla fölött, aztán le rá, és felhúzom a hálózsákot, hogy elrejtsem előlük. Halványan elmosolyodom, és a füle mögé simítok egy kósza tincset.

– A kockázatos izgalmas.

– Nem fognak felébredni és elárulni Luciellának, hogy itt vagyok? – A hangja halk, édes és puha.

– Nem. Ha élni akarnak, akkor nem. Csak Base és a nagy szája jelent fenyegetést. Ő egy átkozott pletykafészek.

Olyan halkan beszélünk, ahogy csak tudunk, mindenről és bármiről – hogy Stacey mit csinált a héten, milyen órákat tartott, milyen rajzokat küldtem neki egyik este, amikor unatkoztam. Miután megnézte, azt kérdezte, terveznék-e neki egy tetoválást.

Ő már így is igazi műalkotás. Bizsereg a bőröm, amikor arra gondolok, hogy az én rajzomat viseli majd magán. Nem vagyok profi, de a pszichológusom biztatott, hogy gyakrabban rajzolgassak, mivel ez segít megnyugodnom, ha zaklatott vagyok, és ebben ki tudom fejezni magam.

Stacey átkarolja a nyakam, majd felhúzza a lábát és a csípőmre fekteti.

– Nem tudok itt elaludni – mondja –, de szeretnék kicsit összebújni veled.

Erősebben fogom át a derekát, és feljebb húzom a térdét a bordámra.

– Akkor bújj össze velem, Szeplőske! Brutális volt ilyen közel lenni hozzád úgy, hogy nem csinálhattam ezt veled.

– Imádom, milyen romantikus vagy – jegyzi meg. – Tudom, hogy folyton azt mondogatod, hogy ez nem igaz, de tényleg az vagy. Te is ugyanúgy tapadsz rám, mint én rád.

Megmarkolom a fenekét.

– Nem vagyok romantikus. – De tapadós? Igen, kurvára tapadós vagyok, ha róla van szó.

Halkan hümmög.

– Azért kerestél rá a gyógyszerem mellékhatására és töltötted fel a minihűtődet olyanokkal, amiktől jobban érzem magam? Vagy amikor az első alkalmunk utáni reggel vettél nekem egy forró vizes palackot, mert mindenem sajgott?

– A mellékhatások elég súlyosak. És csak kedves akartam lenni. – Megvonom a vállam. – Muszáj gondoskodnom rólad valahogy, mert olyan jól magadba fogadtál.

Rácsap a karomra, aztán mindketten némán kuncogunk.

Legtöbbször, amikor együtt vagyunk, ezt csináljuk. Összebújunk és beszélgetünk.

Meglepett, hogy Stacey mennyire szeret összebújni. Minden kétséget kizáróan ezt imádom benne a legjobban – valahányszor együtt alszunk, mindig meg kell érintenie.

Mindig a mellkasomra hajtja a fejét, és akármikor felébredek, mindig össze vagyunk gabalyodva, és nem tudok megmozdulni. De nem is akarok. Az olyan – és az ilyen – pillanatokban próbálok rájönni, vajon apám is ugyanezt érezte-e anyám iránt, és hogy mi volt az a pont, amikor az érzései betegessé váltak. Mikor döntött úgy, hogy ez már nem elég, és befolyásolta meg kényszerítette, hogy a lehető legtovább maga mellett tartsa?

Még most is ezt csinálja. Bizonyos értelemben. Anyám élete még húsz év elteltével is apám körül forog, mintha valami törékeny üveg lenne. Szereti őt – egy része sosem tudja nem szeretni. Még mindig ebben a toxikus burokban léteznek, ahol anyám arca felragyog, amikor találkoznak, apám pedig uralkodik minden gonosz késztetésén azért, hogy boldoggá tegye őt.

Tudom, hogy ez hatalmas erőfeszítésébe kerül, és néha, amikor anyámnak térre van szüksége apám rossz napjai után, apám magánzárkába kerül, mert úgy viselkedik, mint egy felbőszült pszichopata.

Egy dolgot elmondhatok… és leszarom, hogy a szüleim valaha is megtudják-e, de soha nem akarnám, hogy újra együtt legyenek. Tényleg nagyon toxikusak. Végtelenül egyszerű a dolog. Anyám férjnél van, és biztosra veszem, ha szakítanának, én Ewannal akarnék maradni.

Személy szerint úgy gondolom, Ewan jobbat érdemel. Találnia kellene egy olyan nőt, aki ugyanannyira szereti, mint amennyire ő azt a nőt.

Én vagyok a legrosszabb gyerek a világon, amiért ilyeneket gondolok.

Stacey a két tenyerébe fogja az arcomat, és kizökkent komor gondolataimból.

– Hé! Mi a baj?

Megrázom a fejem. Nem kell tudnia, merrefelé kalandoznak el időnként a gondolataim.

– Semmi. Tényleg nagyon hiányzol.

Base határozottan alszik, mert ha ezt hallaná, biztos, hogy felhorkanna, és próbálná elfojtani a nevetését.

Stacey elvigyorodik, majd szűzies csókot nyom az ajkamra. Én odahajolok hozzá, hogy folytassam, ő azonban a számra teszi a mutatóujját.

– Itt vagyok.

Igen, de nem csókolhatom meg, nem ölelhetem át, sőt még a fenekét sem nézhetem meg anélkül, hogy attól félnék, rajtakapnak. Kezd bosszantani a nyavalyás szabálya, hogy titokban tartsuk, ami köztünk van. Próbálok türelmes lenni, de a francba már!

Nem vagyok türelmes.

És kezdem megvetni a húgomat is.

– Tudod, hogy értem – súgom az ujjába.

Megmozdítja a kezét, kettőnk közé csúsztatja, és megfogja a szürke melegítőnadrágom derekát.

– Holnap hazamegyünk. A légtornászórám után találkozunk. Kilencig tanítok.

Nagyot sóhajtok, majd a homlokához támasztom az enyémet.

– Az nem elég.

Némán felnevet, megrázkódik a teste.

– Mit fogsz csinálni, amikor januárban Hawaiira megyek a családommal?

– Elégetem az útleveledet, mielőtt elindulnál.

Beleakasztja az ujját a nadrágom derekába, és azt súgja:

– Az ágyam melletti komód fiókjában tartom. Be kell lopóznod a szobámba, hogy elvedd.

– Nem lehetetlen belopózni a szobádba. – Az apja megerősítette a ház biztonságát, amióta megjelentem náluk, ám ez garantáltan nem fog visszatartani.

Stacey az alsó ajkába harap, beszívja, majd lassan elengedi.
A tekintetem a szájára szegeződik, meg akarom ízlelni az ajkát, a szájába dugni a nyelvem és a testére feküdni.

– Be akarok lopózni a szobádba.

Jézusom!

– Tényleg?

A nadrágom és az alsónadrágom alá csúsztatja a kezét.

– Aha. – Felnyögök, amikor marokra fogja megkeményedő farkam és simogatni kezdi a tövétől a hegyéig.

– Jövő héten, amikor… a családom nem lesz otthon. Azt akarom, hogy belopózz a szobámba az ablakon keresztül, mássz be az ágyamba, és azzal ébressz fel, hogy a lábam között van a fejed.

Basszus! Azt a rohadt! Még keményebb lesz a farkam a kezében minden mozdulat után, mert elképzelem, hogy a lába közé fekszem, és a csiklóját szívogatom.

– Ezt – válaszolom, majd elhallgatok, amikor megsimítja a farkam hegyét a hüvelykujjával, és letörli róla az előváladékot – elintézhetem, Szeplőske.

– Jó – feleli. A foga közé veszi az alsó ajkamat, és megszívja. Elengedi, aztán erősebben szorít a markában, én pedig elfojtok egy hangos kiáltást.

Dez, Base és Jason itt vannak, Stacey a kezében tartja a farkam, de nem törődöm velük, csak Stacey-vel és azzal, ahogy minden simítás közben engem figyel.

Még egy utolsó pillantást vetek az alvó többiekre, lehajtom a fejem és megsimítom az orrát az enyémmel. Elengedem a combját, megmarkolom a tarkóját, és magamhoz húzom, hogy megcsókoljam.

Elfordítom a fejem, aztán a szájába nyomom a nyelvem.
A csók egyre szenvedélyesebb és követelőzőbb, valahányszor megcsavarja a csuklóját a farkam megduzzadt hegyén.

Kiveszem a kezem a hajából, kettőnk közé nyúlok a bugyijába. Nedves a puncija – baromi nedves –, a kezébe tolom magam, és közben a csiklójára nyomom a hüvelykujjam.

Halkan felnyög a számba, majd elakad a lélegzete, amikor a hüvelyébe dugom két ujjamat és azzal kefélem. Begörbítem a végét, érzem a puncija melegét, érzem, hogy megfeszül az ujjaim körül, és a kezem felé billenti a csípőjét.

Kis idő múlva kihúzom belőle, letolom a nadrágját, ő pedig kiszabadítja a farkam a melegítőből. Amilyen halkan csak lehet, kiveszem az egyik lábát a nadrágból, és a csípőmre húzom a térdét.

Ismét az oldalunkon fekszünk, egymással szemben, a farkam a combja közé nyomódik. A bejárathoz érintem a végét, aztán lehajtom a fejem, és halkan káromkodom egyet.

– Nincs gumim.

A farkam aljához dörzsöli magát.

– A gyógyszer mostanra már biztosan hat.

Felemelem a fejem, és ránézek.

– Azt akarod, hogy gumi nélkül csináljuk?

– Csak ha te is akarod. Hét napot kell várni, mielőtt védekezés nélkül szexelhetek, de már három hét is eltelt.

A biztonság kedvéért még egyszer megkérdezem:

– Biztos vagy benne?

– Igen. – Előrebiccenti a csípőjét, a nedve rákenődik a farkamra. – Kérlek, Kade!

Gondolati emlékeztető magamnak: elérni, hogy Stacey az én nevemet nyögje, miközben megdugom. Lehetőleg nem úgy, hogy közben a bátyám és a barátaim is itt vannak velünk a sátorban.

Bólintok, nyelek egyet, majd finoman megsimítom az ajkát a számmal. El sem húzódom a szájától, úgy markolom meg a combját, és szorítom a csípőmhöz, miközben feljebb billentem
a medencémet, és könnyedén belecsúszom. Behunyom a szemem, olyan meleg és szűk a puncija. Visszafojtom a nyögésemet, hogy milyen tökéletesen szorítja össze a farkamat.

Gumi nélkül mindent érzek. Kezdve attól, mennyire benedvesedett, a függőséget okozó forróságán át addig, ahogy a hüvelye alkalmazkodik a méreteimhez, és érzi az enyhe nyomást, mert még mindig új neki a szex. Már eddig is elképesztőnek tartottam a szexet, de így gumi nélkül szinte belehalok, annyira jó érzés.

Ezt most élvezni fogom. Ha arra gondolok, hogy életem hátralevő részében mindig gumi nélkül fogom megdugni, úgy érzem, ez maga a mennyország.

Stacey arca kipirul, a szája szétnyílik, a pupillája kitágul, így szorít magához, miközben egyre mélyebbre hatolok benne. Kihúzódom, de a farkam hegye még benne van, aztán újra nagyot lökök. Majd megint. És megint. Az ajkára szorítom a szám, és megcsókolom, hogy elnyeljek minden feltörő nyögést. Eközben én is ugyanúgy szorítom, amikor a lökéseim elébe megy.
A nyelvem a szájában van, az ujjaim a bőrébe vájnak, és közben a körülöttünk lévőkre pillantok, hogy biztosan nem ébredtek-e fel.

Felfalom Stacey száját, megízlelem, érzem a húsát az ujjaim alatt, és közben felfedezem a teste minden egyes négyzetcentiméterét.

Ezt sosem fogom megunni. Őt sem.

– Az enyém vagy – súgom a szájába.

Senki másé.

Megcsókolom a vállát, ahol egy rózsa és egy koponya látható a bőrére tetoválva, aztán áttérek a nyakára, és legszívesebben köré fonnám a kezem. Hirtelen jön a gondolat, de sosem fogom megtenni.

Ez a hatodik alkalom, amikor szexelünk. Kétlem, hogy tetszene neki a fojtogatás, miközben megdugom.

Abbahagyom a mozgást, amikor észreveszem, hogy ő próbál irányítani. Felszínes levegőket vesz, mereven néz a szemembe, ezért a két tenyerembe fogom az arcát, lecsapok a szájára és hagyom, hogy ő vegye át az irányítást.

A fejbőrömbe nyomja a körmét, meghúzza a hajamat, belekapaszkodik, miközben hozzám dörgöli magát. Nedves puncija körbeveszi a farkam, hátul a combomba mélyeszti a sarkát, úgy kefél engem még erősebben. Ha nem egy emberekkel teli sátorban lennénk, hagynám, hogy kiszakadjon belőlem a nyögés, nem harapnám el a nyelvem, hogy elfojtsak minden hangot.

Összehúzódik a golyóm, bizsereg a gerincem, és rohadt közel vagyok ahhoz, hogy kilövelljek, de még nem akarom, hogy véget érjen.

Teljesen kihúzódom belőle.

– Fordulj meg!

Megteszi, tökéletes fenekét mutatja felém. Belemarkolok, összenyomom, és közben nyálas csókokat hintek a nyaka oldalára fel a füléig, aztán beléhatolok hátulról. Ebből a szögből szűkebb a hüvelye – megemelem az egyik lábát, és közben a punciját dugom.

Lassú és kínzó a tempó, de szeretném felgyorsítani. Szeretnék nem tudomást venni a többiekről, akik ilyen közel alszanak mellettünk, és keményen, gyorsan döngetni Stacey-t, hogy halljam hangos nyögéseit, amivel felébreszti az állatokat itt a kempingben.

– Ó, istenem! – leheli. Elébe megy minden lökésnek, amitől még mélyebbre hatolok, és elérem azt az édes pontot, amitől fennakad a szeme. Befogom a száját, mielőtt hangosabb lenne, és gyorsítok a tempón.

Lehajtom a fejem, úgy súgom a fülébe:

– Hunyd be a szemed! Nem akarom, hogy a barátaimat vagy a bátyámat nézd, miközben én keféllek és elélvezel.

Tökéletesen elfogadható kérés. Legalábbis a fejemben. Behunyja a szemét, és a csuklómba mélyeszti a körmét. Én még mindig a száját fogom az erős lökések alatt.

Egymáshoz csapódik a testünk, súlyos lihegésünk visszhangzik a sátorban, de ez sem akadályoz meg abban, hogy folytassam a döngetését. Stacey hátrafeszíti elképesztően hajlékony hátát, és így új szögből érem el.

– Olyan jól csinálod, Szeplőske! – súgom neki, és megcsókolom azt a pontot a füle alatt, miközben még erősebben dugom. Remeg a hangom, de továbbra is dicsérem: – Olyan kibaszottul jól fogadod!

Érzem, hogy megduzzad a farkam, lüktet a vége, annyira szorosan öleli körül a puncija. A teste alá nyúlok, majd a lába közé, és összeszorítom a csiklóját.

A tenyerembe harap, majd összerándul körülöttem a hüvelye, a fala szinte összepréseli a farkamat, miközben rátör az orgazmus. Minden összehúzódásnál, minden euforikus rándulásnál elsötétedik a látásom. Elmosódik. Ködössé válik. Mintha boldog részeg vagy drogos lennék. Stacey az én saját, kibaszott kábítószerem. Összehúzódik a golyóm.

A nyaka gödrébe temetem a fejem, a bőrét szívogatom, közben gyorsítom a lökéseket. Végül abbahagyom, mozdulatlanná dermedek, megrándul a farkam és spermát lövellek belé.

Fogalmam sincs, mennyi ideig fekszünk itt összekapaszkodva, próbálunk lélegzethez jutni. Jóval azután, hogy megigazítjuk a ruhánkat, Stacey még mindig a karomban fekszik. Halljuk a madarak csiripelését, a közeli víz csobogását és az eső halk kopogását a sátor külsején.

Végül kimegy pisilni, mert úgy tűnik, ez megszokott szex után, de azonnal visszajön hozzám.

– Mennem kellene – szólal meg csendben. – Az emberek lassan kezdenek ébredezni.

Megsimítom az arcát a kézfejemmel.

– Gyere, előbb szívjunk el egy cigit!

– Meg kellene állapodnunk abban, hogy leszokunk – feleli, és összehúzza a szemét. – Nem tesz jót nekünk.

– Leszokom, ha hagyod, hogy többször lássalak.

A szemét forgatja, de elmosolyodik.

– Talán.

Kisurranunk a sátorból, vigyázunk, nehogy felébresszük a barátaimat vagy a testvéremet, és követem Stacey-t az erdőbe. Egy fának dőlve a lombkorona megvéd minket az esőtől. Átnyújtok neki egy cigit, meggyújtom, aztán én is rágyújtok.

Sosem vonzódtam a dohányzáshoz, de bármit csinál is Stacey, az kibaszottul vonz.

Felfelé fújja a füstöt, aztán oldalra dönti a fejét.

– Miért bámulsz?

Megvonom a vállam, és mélyen beszívom a levegőt.

– Édes vagy – felelem, és kieresztem a füstöt a tüdőmből.

Megrázza a fejét, elpirul, aztán szív egy újabbat a cigiből.

– Komolyan gondoltad, amikor azt mondtad, hogy csak engem akarsz?

Bólintok.

– És te?

Ő is bólint.

– Igen.

– Szuper.

– Szuper – ismétli meg és szélesen elvigyorodik.

Olyan gyönyörű és az enyém!

– Ülj mellém a kocsiban, amikor hazamegyünk!

Hümmög.

– Miért?

– Hogy foghassam a kezed. – Megvonom a vállam, majd egy csókot nyomok az ajkára. – Vagy a combodat. Amelyiket könnyebben elérem.

– Az anyád kocsijában?

– Majd a kezünkre terítem a pulcsimat. Úgy megfelel?

– Látod? Romantikus vagy! Ez kicsit olyan, mint amikor nálatok voltunk a nappaliban, és azt a szörnyű filmet néztük, amit Lu választott. A takaró alatt fogtuk egymás kezét.

Emlékszem arra az estére. Hetekig nem tudtam kiverni a képet a fejemből, hogy Stacey alattam fekszik.

– Hányszor kell még elmondanom, hogy nem vagyok romantikus?

– Pedig az vagy!

A szememet forgatom, a karomba kapom, és a sátrakkal ellenkező irányba viszem egy közeli padra, majd leültetem rá. A lába közé állok, mindketten oldalra hajtjuk a fejünket, mert megbabonáz az elénk táruló látvány.

A nap éppen felkel a Torridon-dombság fölött, narancssárga és sárga fénnyel vonja be az égboltot és a levegőt. Madarak repülnek a víz fölött. Stacey-re pillantok, ő a vízről visszatükröződő fényeket bámulja, az arca és az orra kipirul a hidegtől.

Olyan, mint a saját napkeltém. Gyönyörű. Tökéletes. Megtölt bennem egy olyan részt, ami azóta üres és sötét, amióta csak az eszemet tudom.

Talán tényleg kezdek beleszeretni. Vajon el kell mondanom neki? Vagy az megijesztené?

Látom, hogy egy kicsit reszket, ezért leveszem a pulóveremet és ráadom a fején keresztül. Az ő pulcsija vékony és rövid.
Az enyémben szinte elvész, leér majdnem a térdéig.

– Köszönöm! – mondja, megmarkolja a pulcsi ujja végét, és úgy emeli az arcához. – Olyan illata van, mint neked.

– Ezt ne lopd el!

Elvigyorodik.

– Le kell vennem, mielőtt visszamegyek a sátorba, de később majd ellopom.

Én is vigyorgok, a térdénél fogva közelebb húzom magamhoz, ő a mellkasomra hajtja a fejét. Így maradunk isten tudja csak, meddig. Kellemes csendben szeretnék lenni, ám ekkor bosszantó gondolatok ébrednek bennem, és olyan vadul kavarognak a fejemben, hogy meglep, Stacey nem hallja a hangosan dobogó szívemet.

Idegesen nyelek egyet, engedélyezek magamnak egy kis őszinteséget, mert rákérdezek valamire, ami már zavar egy ideje:

– Téged nem aggaszt? Hogy ki vagyok?

Felemeli a fejét.

– Mi? Miért aggódnék?

– Egy pszichopata az apám, aki elrabolta a barátnőjét, és több embert megölt. Nem ijeszt meg, hogy esetleg én is olyan leszek, mint ő? Genetikailag nem kizárt. Tudod, mennyire hadilábon állok az érzelmekkel.

Gondolkodás nélkül megrázza a fejét.

– Te nem Tobias vagy.

– Akkor miért gondolok minden percben rád? Mi van, ha ez egy megszállottság kezdete, olyan, amilyen apámnak is volt?

Elvigyorodik, és magához húz, átkulcsolja a combomat a lábával.

Beletúr a hajamba.

– Én is folyton rád gondolok. Akkor én is pszichopata vagyok?

Felhorkanok.

– Hát persze hogy nem!

– Akkor ezzel meg is kaptad a választ. Most pedig megcsókolsz? A sátorban kitömtem a hálózsákomat, mintha a takaró alatt feküdnék fejhallgatóval a fejemen, de hamarosan felfedezik, hogy nem én vagyok az, ezért vissza kell mennem.

Kuncogok egyet, magamhoz húzom az ajkát és addig csókolom, amíg elzsibbad a nyelvünk. Aztán szétválunk, kicsúszik az ujjunk egymás hajából, Stacey visszalopózik a sátrába, én pedig az enyémbe.

3.

KADE

Pislogok az éles fényben, megdörzsölöm a szemem és megpróbálok felülni, de nem sikerül, mert szédülök, ezért ismét hanyatt dőlök. Nem egy hálózsákban fekszem, és nem is sátorban vagy egy kibaszott álomban vagyok, hanem egy hotelszobában, egy túl puha ágyon, és vörös haj lóg a szemembe. Nem sötét színű, és nem vaníliaillatú. Olyan, mint a szalma, és cigarettaszaga van.

A gyomrom sem reszket. Csupán egy csepp emberség maradt bennem, amit akkor érzek, amikor rá gondolok.

Basszus.

Ismét megtörlöm a szemem. Vissza kell térnem valamelyik emlékbe, ahová mindig elmenekülök, amikor ehhez hasonló helyzetbe kerülök.

Bernadette fölém hajol és szélesen vigyorog.

– Ó, nagyszerű! Már azt hittem, elájultál itt nekünk. Talán túl nagy adagot adtunk be neked?

Tőlem balra hangot hallok – nagyon közelről –, de nem is próbálom arra fordítani a fejem, hogy megnézzem, ki az. Bernadette hozzá beszél, miközben fölém hajol, úgy simogatja az arcomat, mintha én lennék a kis házi kedvence. A körme serceg a borostámon, és amikor megpróbálok felülni, meglöki a mellkasomat, rányomja a kezét.

Túl gyenge vagyok ahhoz, hogy küzdjek ellene. Az ereimben pezseg az, amit belém fecskendeztek, bármi legyen is az.

A kábítószertől hol elvesztem az eszméletemet, hol visszanyerem, ez azonban nem tartja vissza őket. Valami a karomba szúródik, azután forróság söpör végig a gerincemen, le egészen a golyómba. Újra és újra bead nekem valami szart, amitől erekcióm lesz, és bármit csinálok, nem tudok ellene tenni. Fájdalmas, ha az embernek heteken keresztül kikényszerített erekciója van. Legszívesebben levágnám a farkam.

Néhány nappal ezelőtt tértünk vissza Skóciába. Egy hotelban szálltunk meg fent Invernessben, miközben Bernadette aláírt néhány megállapodást új ügyfelekkel. Eladott engem egy házaspárnak két napra, aztán fel kellett takarítania utánam a mocskot, mert mindkettejüket megöltem. Nem emlékszem, hogy élve megnyúztam volna őket, ám a jelek szerint először a feleséggel csináltam ezt, amit a férjének végig kellett néznie. Egyikük sem jutott a közelembe.

Kezdek közeledni a határaimhoz, még úgy is, hogy tudom, milyen következmények várnak rám és a családomra. Az ég szerelmére, hiszen Tobias Mitchell fia vagyok! Nem egy kibaszott játékszer. Ám ha meg akarom védeni a szeretteimet, úgy kell tennem, mintha az lennék. Egy kis kedvenc. Gyilkos. Egy meleg test, amit áruba lehet bocsátani, habár Bernadette-nek több pénze van, mint amennyi kibaszott esze.

Nagyon ajánlom, hogy Barry vigyázzon Stacey-re! Mindent elkövettem, ami emberileg lehetséges, hogy eltereljem Bernie figyelmét, miközben Stacey-t és a csapatomat próbálja levadászni. Meglep, hogy még nem hackelték meg a rendszerét, és nem találták meg az exemet – olyan, mintha Stacey egyáltalán nem is létezne. Meglehetősen… nyugtalanító helyzet. Valaki rejtegeti a kilétét. Talán ezért nem tudtuk Barryvel sem meghackelni az otthoni biztonsági rendszerét és a telefonját. Csupán az előző lakcímét találtam meg, valamint a szülei halotti bizonyítványát.

Ha nem beszélt volna nekem a mostohabátyjáról, Kyle-ról, azt sem tudnám, hogy létezik. Elég messze lakunk egymástól ahhoz, hogy az útjaink valószínűleg soha nem kereszteznék egymást.

Bernadette az egyik emberem nyomára bukkant Ausztráliában – aki egy terrorista csoportot próbált semlegesíteni, mielőtt azok megtámadtak volna egy középiskolát –, én azonban eltereltem a figyelmét azzal, hogy Invernessben okoztam egy kis felfordulást.

Tegnap reggel óta fekszem ebben az ágyban. Valahol Glasgow mellett. A testem már kezd elzsibbadni. Nem kaptam enni, sem inni – valami folyadékot pumpálnak belém a vénámon keresztül, Bernadette mégis folyton tűkkel bökdös.

Utasítja a testőröket, hogy menjenek, keressék meg Archie-t, majd miután kulcsra zárja mögöttük az ajtót, leveszi a hálóingét és rám mosolyog.

– Tudom, hogy két hét szabadságot ígértem neked, de jövő hétvégén eljössz egy partira velem és Cassie-vel. Aztán elviszed a lányomat az ottani hotelszobába, és legalább egy kicsit együttműködőbb leszel, mint amilyen most vagy. Azt kell hinnie, hogy ott akarsz lenni vele.

A szörnyetegre nézek, és azt hiszem, az arcom mindent elmond, mivel túlságosan ki vagyok ütve ahhoz, hogy értelmes szavakat ejtsek ki a számon.

– A lányom még kissé érzékeny a mi világunkra. Idővel hozzá fog szokni, de szeretném, ha addig is mellette lennél. Archie még mindig ragaszkodik a házassághoz.

Megdermedek, a fogamat csikorgatom, amikor hátul összefogja lófarokba a haját, aztán kontyot formál belőle.

– Az apád magánzárkában van és ott is marad, amíg rá nem jövök, hogy ki dolgozott neked. Talán az ő élete már nem elég? Esetleg legközelebb meglátogassam a húgodat?

– Nem – válaszolom fogcsikorgatva, feszült hangon.

– Akkor rendesen fogsz viselkedni, és feleségül veszed a lányomat?

Próbálok dühösen nézni rá, de szédülök attól a drogtól, amit beadtak nekem. Úgy tűnik, nem is vár választ, csak rám ül lovagló ülésben.

Behunyom a szemem, a párnába süllyesztem a fejem, és közben viszolygó, gyilkos gondolatok kavarognak bennem. Sötét hajra és gyengéd hangra gondolok, arra, milyen érzés volt megérinteni őt, igyekszem nem foglalkozni áruló testemmel. Rosszul vagyok. Bármennyire próbálok harcolni ellene, a beadott drogok mindig legyőzik a tiltakozásomat. Nem vonzódom Bernadette-hez. Jobban gyűlölöm, mint bárkit, akit ismerek.

Ennél még a halál is jobb lenne. Ha viszont meghalok, azzal mindenkit veszélybe sodrok.

Ha meghalok, hogy a francba fogom távol tartani őt Stacey-től?

Barry meg tudná védeni – benne bízom a legjobban az összes emberem közül –, neki viszont hamarosan gyereke születik. Vajon magára hagyja Stacey-t, amikor megszül a felesége? Akkor ki vigyáz majd Stacey-re?

Basszus, megint hevesen ver a szívem – érzem, hogy pánikrohamom lesz. Próbálok nagy levegőt venni, és valami megnyugtatóra gondolni, hogy leküzdjem.

Stacey biztonságban van. Jól van.

Olyan régóta nem láttam már, és ez megöl. Korábban el tudtam szökni kis időre, hogy belépjek a laptopomba, nézzem őt a kamerákon keresztül, miközben táncol vagy a húgommal van a kúriában. Néha leparkoltam a stúdió közelében, vártam, mikor lép ki onnan, hogy lássam az arcát.

Még mindig érzem az ízét a nyelvemen. Csak egy kibaszott másodperc kell nekem belőle, egy út a stúdióhoz, hogy egy pillantást vethessek rá, csak erre van szükségem. Ez így kurvára kínzás. Talán rosszabb, mint a jelenlegi helyzetem.

Bernadette megmarkolja és megszorítja a nyakam.

– Rám nézz, fiú! Rám gondolj!

Nem nézek rá, még akkor sem, amikor teljesen elzárja a légutamat. Átnézek rajta – eltávolodom a helyzettől, ahogyan mindig szoktam.

Túl gyenge vagyok ahhoz, hogy kitörjem a nyakát. Teljesen tehetetlennek érzem magam, miközben fókuszálatlanul bámulok előre, és azt képzelem, hogy valahol máshol vagyok. Egy sátorban. Az ágyamban. A motoromon Stacey-vel, miközben izgatottan sikítozik a fülembe, és a forgalomban cikázom.
Az arcára gondolok, amikor megmutattam neki a közös tetoválásunk rajzát. Amikor először bevallotta, hogy szerelmes belém.

Gondolatban átrajzolom az ujjammal a képzeletbeli papírt, és az utolsó rajzra pillantok, amit róla készítettem – ami befejezetlenül maradt. A lakásomban porosodik elzárva a széfbe, ahol az összes többi rajzom is van. Egyszer lerajzoltam, hogy szerintem hogy fog kinézni a lányunk – ez a legdrágább kincsem.

Megmarkolom a lepedőt magam mellett, amikor Bernadette rám hajol, hogy megcsókolja a nyakam, és ezzel félbeszakítja a gondolataimat. Nem tudom, honnan van bennem ez az energia, vagy hogyan sikerül megtennem, de az arcába fejelek a homlokommal. A sikítás az utolsó hang, amit hallok, mielőtt leszáll a farkamról, és belém szúr egy újabb tűt. Ezt viszont örömmel fogadom, mert gondolatban visszatérhetek oda, ahol lenni akarok.

4.

Kade

MÁSODIK VISSZAEMLÉKEZÉS

Nagyon nehéz itt hagynom Stacey-t az ágyban ma reggel, amikor azonban homlokon csókolom és lefejtem magamról a végtagjait, tudom, hogy megéri. Egy hokimezt visel, apám küldte Amerikából. Rohadtul nagy rá. Úgy tűnik, mintha már a fél ruhásszekrényemet elszedte volna tőlem.

Magamhoz veszek egy melegítőnadrágot meg egy pólót, aztán lehajolok, hogy megpusziljam az orra hegyét. Elvigyorodom, mert felnyög, és hanyatt fordul. Megnézem az időt a telefonomon, látom, hogy négy üzenetem érkezett Base-től és Deztől. Mindketten Oroszországban vannak valami családi összejövetel miatt.

Dez egy S. O. S. üzenetet küld, meg egy fegyveres őr képét, Base pedig véletlenül nekem írja azt, amit nyilvánvalóan a húgomnak szánt.

III. Sebastian

Ó, kérlek, ne sírj! Ne aggódj, hercegnő! Megértem, miért félsz, de szükségtelen. Ha beszélni akarsz addig, amíg jobban leszel, tudod, hogy csak egy telefonhívásra vagyok tőled. Kibaszottul jó leszel odaát, és bárki, aki melléd kerül, szerencsésnek mondhatja magát. Vigyázz magadra az úton, és írj, amikor leszálltatok! Puszi

III. Sebastian

Basszus! Hogy pont NEKED bírtam elküldeni! Megöllek, ha kifotózod!

Bármikor máskor megszívatnám emiatt, de most nem bánom, mert próbálja jobb kedvre deríteni a húgomat és megvigasztalni, miközben a világ másik felén van. A pokolba, minden erőforrás a rendelkezésére áll, hogy vigyázzon Luciellára, és ha akarná, puszta kézzel össze tudna roppantani egy koponyát. Luciella nem is találhatna nála félelmetesebb, mégis gondoskodóbb férfit. Bárcsak helyre rázódna az erkölcsi iránytűje, és adna egy esélyt a barátomnak!

De nem fog.

Talán éppen ezért fél Stacey attól, hogy a húgom tudomást szerez a kapcsolatunkról.

Szeplőske már két hónapja fogamzásgátlót szed, és a mellékhatások most már kezdenek szembetűnővé válni. Megduzzadt a cicije, pattanások jelentek meg az arcán, és folyton sonkás szendvicset akar enni. Tylar megkérdezte tőle, miért hízott meg az utóbbi időben, hiszen naponta kétszer edz, és általában nagyon odafigyel arra, mit eszik.

Stacey sírva hívott fel, mihelyt kilépett a stúdióból, megrémült, hogy elveszítem iránta az érdeklődésemet, ha nem ér véget ez a folyamat.

Napokig kellett győzködnöm, hogy nem megyek sehová. Aztán újabb pár nap kellett hozzá, mire ő is elhitte, hogy számomra gyönyörű, bárhogyan néz is ki.

Most pedig folyton az arcomba nyomja a cicijét, megpróbál megfojtani vele.

Szóval igen. Kizárt dolog, hogy elveszítsem az érdeklődésemet iránta.

Kilopódzom a házból, eljövök a birtokról, mielőtt felemelkedne a nap a Munro-hegy fölé. Glasgow-ba tartok, hogy elhozzam az új, szőrös barátainkat. Izgatottan várom, hogy fog reagálni Stacey. Azt mondta, a kedvenc kutyafajtái a nagyobb testűek, én pedig egy dobermannt akarok. A véletlen úgy hozta, hogy új otthont nyújtok két kutyának, miután a menhely feltette az internetre, hogy sürgősen szükségük lenne egy befogadó gazdára.

Amikor odaérek a menhelyhez, egy csomó űrlapot írok alá, előkészítem a kocsi hátsó részét, és kinyitom a két hordozót. Miközben arra várok, hogy egy alkalmazott kihozza a kutyákat, megvizsgálom azt a nagy horpadást Jason kocsiján.

Magamra vállaltam a dolgot, de bátran kijelenthetem, hogy Stacey-nek sokkal több gyakorlásra lesz szüksége, mielőtt rendes úton vezethet. Már hetek óta próbálom tanítani, de bármit csinálok is, én nyaki sérüléssel végzem, ő pedig mindig az ölemben köt ki.

– Mr. Mitchell? – Egy hang zökkent ki a gondolataimból, a bejárati ajtóból hallatszik. – Köszönjük, hogy megteszi! Nem tudtuk hová tenni őket, és minden kennelünk tele van. Már két napja a recepción ülnek, miután kitették őket a semmi közepén. Minden szükséges holmijuk ebben a táskában található. – Átnyújtja a táskát, rajta látható a menhely logója. – A kisebbiknek rossz a gyomra a megpróbáltatás miatt, de néhány nap múlva bizonyára helyrejön.

– Jól van. – Beteszem a táskát a kocsiba, aztán megfogom a két pórázt. – Szükség van még valamire? A menhely megkapta az adományt?

A férfi melegen elmosolyodik, az orrán ül a szemüvege, ősz haját borzolja a szél.

– Igen, köszönjük! Ön rendkívül nagylelkű. Ha nehézségei támadnának, vagy új otthont kellene keresni nekik, mi segíthetünk.

Felemelem a kutyákat, beteszem őket a hordozóba, rájuk zárom az ajtót, majd lassan lecsukom a csomagtartó ajtaját.

– Köszönöm, de végleg nálam maradnak ezek a kis fickók.

– Ezt jó hallani. Néhány hét múlva felhívjuk, hogy megtudakoljuk, hogy megy a soruk.

Bólintok, kezet fogok velük, aztán elindulok haza.

Az úton kikapcsolom a rádiót és elmondom a kutyáknak, hol fognak lakni, és hogy van egy húgom, aki bizonyára elmenekül majd tőlük, valamint van egy hatalmas beltéri medence is, amiben úszhatnak.

– És van ez a lány otthon, aki imádni fog titeket. Azt hiszem, hagyom, hogy ő adjon nektek nevet. – Ránézek a kisebbikre
a tükörből. – Te lehetnél a Pusztító.

Oldalra dönti a fejét, úgy néz vissza rám. Annyira cuki és imádni való!

Mire visszaérek a kúriába, a nap már teljesen felkelt, és a ház is felébredt.

Anya felsikít, amikor meglátja őket, Ewan megpaskolja a fejüket, Luciella pedig lehajol, de ijedten összerezzen, amikor
a kutyák magas hangon ráugatnak.

– Milyen fajták ezek? – kérdezi, majd feláll és visszaül az asztalhoz, hogy folytassa a reggelijét. – Dobermannkölyköknek tűnnek.

– Igen, ez két dobermenn. – Luciella felvonja a szemöldökét, én pedig rádöbbenek, mit mondtam. Nyavalyás Stacey meg az ő kitalált szavai! – Tudod, hogy értem.

– Öt perc múlva indulnunk kell. Megkérjem a személyzetet, hogy gondoskodjanak róluk addig?

Megrázom a fejem.

– Amíg visszajövök, maradhatnak az én szobámban.

Fogom a két hordozót és a holmijukkal teli táskát, majd a csigalépcsőn felmegyek a szobámba.

Stacey mellett ágyút is elsüthetnének. Egy hangot sem ad ki, és nem is ébred fel, amikor beviszem a kutyakölyköket a szobába. Halkan felállítok egy kis karámot, aztán gyorsan leszaladok a konyhába, amíg Luciella összecsomagol a repülőút előtt. Azonnal elindulunk, aztán gyorsan elköszönünk egymástól a repülőtéren.

Valamiért két órába telik Stacey-nek, hogy pánikba esve épp az ellenkező módon reagáljon, mint amire számítok.

Szeplőske

Ó, te jóisten, Kade! Miért van két kutya a szobádban? Siess! Kérlek! KÉRLEK!

Szeplőske

Vettél két dobermannkölyköt? Fel fognak falni! Túl fiatal vagyok a halálhoz!

Ezután egy képet küld, hogy az ágy alatt van, a két kutya őt bámulja szemben a telefonnal, a fejüket oldalra döntik, és a következő felirat áll mellette: Ez lesz az utolsó dolog, amit a halálom előtt látok. De legalább cukik. Ha már nem leszek, nem szexelhetsz senki mással. A szellemem féltékeny lesz és kísérteni fog.

Felnevetek, és megrázom a fejem. Anya megbök, majd rám szól, hogy siessek, vezessek gyorsabban. Gyorsan elküldök egy választ:

Én

Csak kiviszem Luciellát a repülőtérre. Túlélsz még egy órát, mire visszamegyek.

Szeplőske

Nos, amikor visszajössz és látod, hogy cafatokban heverek, ajánlom, hogy hiányozzak neked!

Én

Micsoda dráma, kicsi Szeplőském! Ezek csak kölykök.

Szeplőske

A te Szeplőskéd egy nagy halom hús lesz, mire visszajössz az ágyba. Azt hiszem, én inkább itt maradok, amíg ide nem érsz. Gonosz vérebeknek tűnnek, akik szét akarnak tépni az elképesztően éles fogukkal.

– Ő volt az, aki azt mondta, hogy a nagy testű kutyákat szereti – dörmögöm magamban.

– Tessék? – feleli anya, ezért felhorkanok, gyorsan kikapcsolom a telefon képernyőjét, majd kihajtok Jason kocsijával a parkolóból. Anya az anyósülésen törölgeti a szemét, és közben apámmal beszél telefonon. – El sem hiszem, hogy a mi kislányunk végül egyetemre megy – zokogja. Megremeg a hangja és kihangosítja apát a telefonban. – Most mihez kezdjek?

Apa felnevet, hallatszik a hangján a mosoly.

– Drágám, minden hónapban látni fogod, amikor idelátogatsz.

– Nem igazságos, hogy te mindennap láthatod – szipogja anya. – Hivatalosan is féltékeny vagyok.

– Rám, aki be vagyok zárva ide? Gyűlölnéd a korai ébresztőt és a kaját. Ráadásul csak akkor láthatom a lányunkat, ha ő úgy dönt, hogy meglátogat. Utálja a látogatásokat. Ráadásul két órára lakik tőlem.

Ugye nem Luciella elköltözése zaklatta fel így anyámat? Örülnie kellene, hogy végre lesz egy kis nyugta tőle. Én totál örülök.

Már egy hét eltelt az új évből, és elegem van az ünneplésekből. A bulik nem voltak rosszak, mivel kiosonhattam Stacey-vel és csókot lophattam tőle, épp amikor éjfélt ütött az óra. Aztán Luciella és Tylar úgy döntött, jó móka lenne klubokba menni, nekem pedig úgy kellett tennem, mintha nem nézném két másodpercenként a telefonomat, miközben ott ültem Base-szel és Dezzel.

Az elmúlt két hónapban agyondolgoztam magam Ewan mellett csak azért, hogy tökéletes karácsonyi ajándékot vehessek Stacey-nek. A családi ünneplés után másnap elutaztunk Dublinba, és berúgtunk a Temple bárban, majd visszacipeltem őt a szállodába, és még többet megtudtam a testéről.

Sírt, amikor felcsúsztatta a kis táncos medált a karkötőjére, aztán a karomban tartottam, miközben egyforma tetoválást csináltattunk magunknak – hetekig dolgoztam azon a mintán. A kettőnk kezdőbetűje látható rajta, de szinte olvashatatlan és eltorzult, ezért alig lehet felismerni, mert apró betűkből összeálló indák szövik be. Még Stacey sem tudja, milyen szavakat adnak ki azok az indák: „Én döntöm el, kit szeretek, és én téged választalak.”

Ez egy kicsit túlzás, tekintve, milyen friss a kapcsolatunk, és még mindig nem tettük hivatalossá, de nem is tudom, nekem így tűnt helyesnek. Nagyon örült, hogy megcsináltattuk a tetoválást, én pedig bármit megtennék azért, hogy mosolyt varázsoljak az arcára.

Egy nap majd elárulom neki, mi van a bőrére írva.

Nagyon sok erő – és a szüleim részéről még több győzködés – kellett hozzá, hogy bevalljam magamnak, nem vagyok egy felbőszült pszichopata, aki ki akarja sajátítani magának Stacey-t. És bár még mindig azt hiszem, hogy ez is benne van a pakliban, tudom, mit érzek iránta valójában.

Ez olyan érzés, amire nem tartottam képesnek magam. Jobban mondva az érzésnek egy rám jellemző, eltorzult verziója.

Beleszerettem Stacey Rhodesba.

Meg akartam kérni, hogy legyen a barátnőm, amikor Írországban voltunk, mivel apám szerint ez a következő lépcsőfok számunkra, amikor azonban felspannoltam magam és megpróbáltam kimondani a szavakat, lefagytam. Összeszorult a mellkasom, fekete pontok jelentek meg a látóteremben, ezért Stacey azt javasolta, hogy menjünk vissza a hotelszobába, és nézzünk meg egy filmet, mert látta rajtam, hogy a rosszullét kerülget.

Működött a terve. Elmúlt a fájdalom és az idegesség, aztán órákig a karomban tartottam, amíg el nem jött az idő, hogy felszálljunk a hazafelé tartó repülőre.

Életemben akkor voltam mindig a legnyugodtabb, amikor vele voltam. Halkan beszélünk, a szívem lecsillapodik, és el tudok aludni.

Azért persze nem múlt el teljesen a pánik, a túlagyalás és a sok megrögzött gondolat – sőt Stacey közelében még fokozódtak is. De legfőképpen miattam, mert gondolatban végigpörgetek minden lehetséges forgatókönyvet, ami mind a szakításunkkal végződik.

Ostobaság, de paranoiás vagyok. Ő az első gondolatom, amikor felébredek, azonnal megnézem a telefonomat, és vagy földöntúli boldogság tölt el, mert üzenetet írt, vagy összezavarodom, mert nem kaptam tőle semmit. Amikor átjönnek hozzám a barátaim, vagy cigizős napot tartunk Base-nél, megkérdezem Stacey-től, van-e valami terve csak azért, hogy nincs-e jobb program. Sajnálatomra legtöbbször azt mondja, hogy elfoglalt, hogy majd akkor tervezzünk, amikor vagy a stúdióban van, vagy Luciellával a kúriában.

Ezért amikor az ikertestvérem bejelentette, hogy az Egyesült Államokban fog tanulni, kibaszottul örültem, mert így többet láthatom majd Stacey-t. Ez viszont biztos, hogy megszállottá fog tenni, nem? Azt akarom majd, hogy csak az enyém legyen, és gyűlölöm, ha bárki más részesül a figyelmében. Amikor Edinburghban voltunk, egy fickó kinyitotta neki az ajtót, amíg én a pénzautomatánál álltam, és máris elképzeltem a fickó holttestét a hullaházban, magamat pedig rács mögött.

Apa szerint ez normális, de ő nyilván ezt mondaná, nem?

Az új pszichológusom nagyon sokat segít, még jobb gyógyszert talált, amivel az uralmam alatt tarthatok bizonyos késztetéseket és negatív gondolatokat.

Ettől függetlenül persze mindig jelen vannak, de néha úgy érzem, képes vagyok igazán fellélegezni, és ez akkor van, amikor Stacey is a közelemben van. Aggódom, hogy talán bántani fogom vagy végül félni fog tőlem. Lehet, hogy olyan ember leszek, akit már nem akar, egy démon a szekrényben, aki csak arra vár, mikor támadhat rá. Egy fickó, akivel lefekszik, amikor csak akar, aki mindent és bármit megtenne érte.

Stacey teljesen átveszi az uralmat az életem fölött, pedig még csak néhány hónapja vagyunk együtt.

Azt akarom, hogy a barátnőm legyen, és talán akkor nem kellene mindig bujkálnunk, az egész világnak elmondhatnánk, hogy egymáshoz tartozunk. Talán a családja áldását adná ránk, és ha az enyém is megtenné, akkor javulna a helyzet.

Nem mintha most rossz lenne. Imádok mellette lenni, rajta és benne is. Imádom hallgatni a borzalmas énekhangját és a nevetését, különösen, amikor én vagyok az oka. Most is hallom, miközben vezetek, azokat a kis horkantással kísért kacagásokat, amikor szívből nevet, és eltúlozza, mert még a kezével is csapkod bármire, ami közel van hozzá. Nézem alvás közben, mert mindig én ébredek fel először, az arca ellazult, békés, miközben – remélhetőleg – rólam álmodik.

Basszus, totál belezúgtam. De szeretnék még jobban. Még többet érezni és kapni belőle.

Anya befejezi a beszélgetést apával, leteszi a telefont, és feszülten rám mosolyog.

– Jól vagy?

Még jobban ráncolom a homlokom, mint eddig, miközben engem néz.

– Miért ne lennék?

– Ő az ikertestvéred volt!

Próbálok nem nevetni, mert neki megint könnybe lábad a szeme.

– Jézusom, Anya! Nem halt meg!

Ewan előrehajol, kidugja a fejét a két ülés között a fia autójában.

– Kade-nek igaza van. Ahogyan Tobiasnak is. Többször fogod látni, mint gondolnád, oké? És ha ettől jobban érzed magad, elmehetünk egy hétre a faházba Stranraerbe.

Anya bólint.

– Igen, az jó lenne.

Megtörli a szemét egy zsebkendővel, aztán ismét felém fordul.

– Szóval neked mi a terved?

Felvonom a szemöldököm.

– Hazavezetek.

Rácsap a karomra. Idősödő nő létére jó nagyot tud ütni.

– Elmondod Luciellának Stacey-t?

– Igen, majd ha Stacey is beleegyezik – válaszolom.

Ezután Ewan szólal meg:

– Hivatalossá tettétek már?

Felsóhajtok, és megdörzsölöm az arcom.

– Megpróbáltam, de beijedtem. De meg fogom tenni.

– Mi lenne, ha a születésnapján kérdeznéd meg? Jövő héten lesz tizenkilenc éves, ugye?

– Igen.

Huszonhárom nappal idősebb nálam, de ezt folyton a fejemhez vágja. Mindig azt mondogatja, milyen furcsa egy nála fiatalabb sráccal kefélni. Erre mindig a fenekére csapok és addig csiklandozom, amíg köhögőrohamot nem kap.

– Kiviszem a vízre csónakkal… Megengeded? – kérdezem Ewantól. Évekkel ezelőtt megtanította, hogyan kell kormányozni a hajót, és itt van a fejemben ez a tökéletes kép, hogy kiviszem Stacey-t a tóra, és ott kérdezem meg tőle. – Szombaton.

– Hát persze – feleli Ewan. – Ó! Állj meg itt a McDonald