Könyv cím

Clarissa Whisper

2023

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Korrektúra : Nagy Márton

1. rész: Kívánság

A lehajtott WC-deszka tetején ülök, jobb karomat a mosdókagylóba lógatom. Már nem érzem rossz vagy bűnös dolognak, és nem figyelem, ahogy a penge által ejtett vágásból az apró kis vércseppek szétterülnek a hófehér mosdókagyló alján. Nem csinálom túl gyakran, és nem is tudja rajtam kívül senki a kis titkomat. Néha azonban muszáj, hogy megtegyem, mert a fájdalom, arra késztet, hogy tiszta fejjel gondolkodjak. „Régóta űzöm már az ipart”, ha fogalmazhatok így, még épp csak tizenéves voltam mikor megtudtam az igazságot az anyám haláláról.

Öngyilkos lett...

Mélyen felsóhajtok, miközben félresöpröm az arcomba hulló vörös tincseket, elmorzsolva egy kósza könnycseppet.

Vajon miért gondolta, hogy nincs más megoldás? Miért lehetett ennyire elkeseredett? Egy anya, aki nemcsak a saját életét dobja el, hanem születendő gyermekét is a halálba kényszeríti?! – teszem fel a kérdést elkeseredetten magamban újra és újra. Miközben szívemet a fájdalom és a mélységes düh érzése tépi darabokra. Az ilyen embert nevezhetjük-e egyáltalán anyának?! Vajon az élete másként alakult volna, ha nem hordott volna engem a szíve alatt?! Oda-vissza záporoznak fejemben a kérdések amiket már vagy ezerszer feltettem. A választ részben tudom, mivel mondtak ezt-azt.

Az anyád egy lotyó volt, csak felcsináltatta magát valami gazdag férfival aki kiutat kínált neki ebből a megalázó életből s egy szebb élet reményével hitegette.

Nem … ez nem lehet igaz … – rázom meg a fejemet saját magammal ellenkezve, miközben mindkét tenyeremet fülemre tapasztva könnyeim a fürdőszoba rideg csempéjére hullanak. Méghogy az idő begyógyítja a szívünkben keletkezett sebeket?! Ez egy rohadt nagy hazugság. Mert a gyötrő

valóság olykor megmérgez és az idő múlásával gyógyíthatatlan sebet ejt rajtunk. Lassan húsz éve kínoznak ezek a fájdalmas emlékek, melyeket megpróbálok mélyen elnyomni magamban. Mert egyszerűen képtelen vagyok elfogadni vagy csak egyszerűen beletörődni a megváltoztathatatlanba.

Végre erőt veszek magamon, hogy feltápászkodjak a WC-deszkáról, és a csapot megengedve kicsit felfrissítsem az arcomat. Majd a hideg víz alá tartom a friss vágásokkal borított kezemet melyből vér szivárog. Üveges tekintettel nézem ahogy a vizet vörösre festi a vérem, amit aztán a lefolyó sötétsége nyeli el. Miután végeztem, az egyik fiókból egy vattakonrongot veszek elő, melyre pár csepp arcszeszt öntök. Lehunyom a szememet és az arcszesszel átitatott vattával a kezemen lévő

friss vágásokat fertőtlenítem le. Alsó ajkamba harapva nyomom el a csípős fájdalom érzését. Miután meggyőződtem róla, hogy elállt a vérzés, a szemetesbe hajítom a véres vattacsomót.

Ezután lassan felnézek a mosdó feletti ovális tükörbe. Bár ne tettem volna. Olívzöld szemeim beesettek voltak és olyan táskásak, hogy ezen több réteg alapozó sem segített volna. A villanyt lekapcsolva lassan visszavánszorgok a szobámba. Az ágy szélére ülve magamhoz ölelem a kispárnámat, majd fásultan a faliórára pillantok. Hajnali 4 órát mutat. Dühösen szitkozódva hanyatt dőlök az ágyban, tisztában vagyok vele hogy esélyem sincs már visszaaludni, mert amint lehunyom a szemem, újra átélem azokat a szörnyű emlékeket...

Kisgyerekkorom óta rémálmok kínoznak, melyekben mindig ugyanazt álmodom és többségében a születésnapjaimon jelentkeznek. Pontosan két visszatérő álom teszi pokollá az életemet. Az egyikre szinte alig emlékszem, mintha csak félig-meddig éltem volna át. Zuhanok, hallom a szél zúgását, mely egy hangos női sikollyal keveredik. Szinte már fáj hallani, ahogy az asszony szíve őrült tempóban zakatol, mint aki legszörnyűbb rémálmát éli át ebben a percben. Majd egy hangos puffanást hallok, s tudom, hogy a zuhanásnak hirtelen végeszakadt. Majd rémisztő sikolyok hangja töri meg a csendesnek induló esti éjszakát. Nem érzek fájdalmat, teljes nyugalom kerít hatalmába. A nő szívverése is egyre halkabbá, lassúbbá válik, míg végül álomba ringat csendes dallama. Abban a pillanatban, ahogy ez az álom szertefoszlik, rögtön egy másikba csöppenek bele. Mintha csak egy film folyton ismétlődő jelenetét nézném végig. Ebben az álomban csak ötéves vagyok. Egy elhagyatott, romos kápolna lépcsőjén ülök. A telihold előmerészkedik a sötét felhők mögül, és hatalmas ezüstfenyők kontúrja bontakozik ki előttem. Egy mély lélegzetvétellel magamba szívom a felejthetetlen fenyőillatot. A szél hirtelen feltámad. Belekap a fejemen lévő piros szalagos szalmakalapba, s az erdő mélyére repíti. Gyorsan talpra ugrok, hogy utánaszaladjak, de az első lépés után megtorpanok és szoknyámat magam alá gyűrve, visszaülök a hideg lépcsőre.

– Ne menj innen sehova! Mindjárt visszajövök érted!

Visszhangoznak fejemben a szavak, s habár mindez több órája volt, még kisgyerekfejjel is kikövetkeztettem hogy végül senki sem jön értem vissza. Én mégis engedelmes, jó gyerek módjára tovább várakozok. Egész testemben remegek, a hideg esti szél minden porcikámat átjárja.

Előrehajolok és csupasz karommal átölelem libabőrös térdeimet. Próbálok a lehető legkisebbre összekuporodni, hátha így több meleget tudok a testemben tartani. Részben az egyedülléttől való sírástól, részben a kimerültségtől a szemhéjaim egyre nehezebbé válnak. Szinte észre sem vettem mikor a szemeim lecsukódnak, és a kimerültségtől előrebukva, a föld felé zuhanok.

A következő emlékem az, hogy valaki a karjaiban tartva sétál velem a sötét éjszakában. Az idegen erősen tartott s én valami különös okból egy percre sem éreztem magam veszélyben. Habár borzasztó fáradtság vett erőt rajtam, mégis titkon megpróbáltam alaposabban szemügyre venni az idegent. Fura ruhadarabokat viselt, mint egy középkori film forgatásán a keresztes lovagnak öltözött színész, aki az ebédszünetét félbehagyva értem jött, hogy kivigyen a sötét erdőből. A léptei olyan könnyedek és nesztelenek voltak, mintha csak tollpihéken lépkedett volna. A kezein fekete bőrkesztyűt viselt, hátul egy fekete palástot húzott maga után a poros földön. Az egyik kezében egy lámpást tartott, melyben nem a megszokott piros színű tűz lángja égett, ahogy azt az egyszerű

ember megszokta. Ebben a lámpásban csodás kék lángnyelvek járták táncukat.

Óvatosan felnéztem a titokzatos idegenre. Kíváncsian az arcát fürkésztem, de a fejét takaró csuklya miatt szinte semmit sem tudtam kivenni belőle. Ami megmaradt bennem, az a haja színe volt. Ami tejfehér volt és olyan szinten vakította el látásomat, mint amikor a frissen leesett havon megcsillan a napsugarak fénye. Nagyon érdekelt, milyen is lehet az idegen valódi arca, ezért reménykedtem, nem veszi észre, hogy bámulom. S talán a csuklya is lekerül a fejéről. De mindez hiú ábránd volt, szinte azonnal megérezte, hogy őt nézem. Abban a percben hogy pillantásunk találkozott, elvesztem azokban a jeges kék szemekben. S mintha csak valami erős varázslattal bódítottak volna el, szemeim lecsukódtak, s azonnal mély álomba zuhantam.

A moblilom idegesítő vekker hangja visszahozott a valóságba s én morogva hallgattattam el.

Pizsamába elcammogtam a fürdőbe, majd visszatérve a szobába, kezdtem öltözködni. Nem volt gond, hogy éppen mit is vegyek fel, mert a ruhatáram szegényes volt. Egy nyolcadik emeleti kis panellakásban éltem a kiállhatatlan nagyanyámmal és az egyik unokatesómmal, akivel szintúgy nem jöttünk ki egymással. Kidobáltam a szekrényből egy farmerszoknyát meg egy fehér, hosszú ujjú felsőt. Sietve magamra kapkodtam mindent, aztán a fürdőszobában átfésültem kócos vörös hajamat, ami csaknem már a fenekemig ért. Nem csináltam semmi frizurát, sohasem voltam ez a divatmajom típus. Csak egyszerűen copfba fogtam magasan a fejem tetején. Még egy pillantást vetettem a tükörbe, körbefordultam, de a látvány most sem lett jobb. Vörös hajjal, szeplős arccal, pisze orral áldott meg a jó isten. Ehhez még hozzájön a nem túl nőies alkat, a pici mellekkel, rövidke lábakkal és 150 cm-es magassággal. Nem voltam épp egy modellalkat valljuk be, de elfogadtam, lehetne éppen ennél rosszabb is, nem?! Kisétáltam az aprócska folyosóra és a szemben lévő szobába léptem be, ami történetesen a konyha szerepét töltötte be. Ahogy beléptem, szinte azonnal arcon vágott a cigaretta füstje, amit vágni lehetett. Az asztalnál már ott ült drágalátos nagyanyám, Rose. Mint mindennap, most is a reggeli újságot bújta. Undorral figyeltem, ahogy egymás után szívja el, majd gyújtja meg az újabb cigit. Nem volt túl egészséges ebben a környezetben bármit is fogyasztani, de mivel éhes voltam, csendben odaléptem a konyhaasztalhoz és a tányérra kipakolt egyik meleg szendvics felé nyúltam. Mielőtt még a kezembe kaparinthattam volna, az öreg banya kinyúlt az újságja mögül és a kezében lévő légycsapóval egy hatalmasat a kézfejemre ütött.

– Kelj fel időben és csinálj magadnak kaját, ha enni akarsz! – jött a goromba szemrehányás a banyától.

– Itt van nyolc darab kibaszott szendvics! – böktem ingerülten a tányéron lévő szenyókra. –

Rajtam kívül még ketten laknak ebben a lakásban. Csak jut legalább egy darab nekem is belőle bassza meg! – kiabáltam csípőre tett kézzel. Majd pár másodpercnyi dühödt szemezés után végül az idős asszony beadta a derekát. S az orra alatt dörmögve valami szitokszót, visszabújt a reggeli újság mögé olvasni. Idegesen helyet foglaltam vele szemben az asztalnál és elkezdtem dühösen csámcsogva enni az egyik szikkadt szendvicset.

– Amúgy meg Rose nagyi... – kezdtem teli szájjal, mert szerettem ugratni az öregelányt, főleg így reggelente, mikor ennyire elcseszetten szarul indul a napom –, nem is tudod mekkora szívességet teszek neked azzal, hogy megeszem ezt a szendvicset. A te korodban igazán oda kell már figyelni a kilókra, miből mennyit eszel. Elvégre sose lehet tudni mikor kopogtat be hozzád a nagy betűs ő.

Nem szólt semmit az öregasszony, csak gyilkos pillantással nézett fel rám az újság mögül.

Lenyeltem az utolsó falatot is.

– Lásd, mennyire vigyázok az egészségedre, megeszek még egyet – közöltem pimasz kacsintással, s mindjárt nyúltam is egy újabb szenyóért. Ezúttal azonban Rose résen volt, s egy hirtelen mozdulattal felkapta a szendvicsekkel teli tálcát, s elindult a hűtőszekrény felé.

– Nagyra értékelem a kedvességedet, s ha már úgy is a szerelemnél tartunk... – hirtelen felém fordult és elém hajított három fehér borítékot –, itt van egy pár neked címzett szerelmes levél.

Fintorogva néztem az előttem heverő leveleket. Felbontás nélkül is tudtam, hogy mi áll bennük.

Redves számlák voltak természetesen. Azt be kell vallanom, hogy a banya anyám halála után szinte pár naposan nagylelkűen befogadott magához. Érdekes módon, mióta elkezdtem suli mellett dolgozni és mikor éppen olyanja volt, vigyorogva a képembe tolta az összes rohadt számlát, amit aztán nekem kellett kifizetni. Nem számított hogy a vénasszony jó kis nyugdíjat kap kézhez, az szinte mind ráment a piára, meg cigire. Hogy ki ne hagyjam, itt volt a kedves uncsi tesóm Rachelke, aki egy kocsmában pincérnő. Jó pénzért azzal dug, aki éppen többet fizet érte. Mellékesen van egy szarházi

pasija, Daniel, aki évek óta azzal hitegeti, hogy feleségül veszi, és a tenyerén hordozza.

Hozzáteszem, a híres hercegnek fehér lovon egy árva fityinge sincs, Rachelen élősködik, gyakorlatilag ő tartja el. Csak az agyatlan szuka unokatesóm ezt képtelen felfogni ésszel.

– Nem gondolod, hogy igazságtalan, amit csinálsz velem?! – pattantam fel, dühösen az asztalra csapva. – Nemcsak én lakok ebben a rohadt lakásban. Rachel is ugyanannyira része ennek a háztartásnak, tőle mégsem követeled soha, hogy beszálljon a számlák fizetésébe. Holott neki állandó munkahelye van velem ellentétben, aki megpróbál a munka mellett a főiskolára koncentrálni.

– Rachelnek szüksége van a fizetésére! – kiabálta hangosan, és a szendvicsestálcát szinte behajította a hűtőbe dühében. – Hamarosan összeköltözik Daniellel és külön életet fognak élni.

– Most csak viccelsz velem, ugye? – néztem az öreglányra felvont szemöldökkel. – Pontosan hány éve is ígérgeti Daniel azt a bizonyos gyűrűt Rachelnek? – tettem fel ironikusan a kérdést, s olyan közel léptem hozzá, hogy a ruhájából áradó cigarettafüsttől szinte alig kaptam levegőt. – Daniel egy semmirekellő alak, mióta megismerte Rachelt csak kihasználja. Amikor kedve szottyan, napokon keresztül itt lebzsel. Egész nap csak alszik, eszik, szarik, meg persze ha rá jön a kangörcs elkapja Rachelt egy menetre. Bolond vagy ha azt hiszed, valaha is elveszi Rachelt, megörökli az apja cégét és kiskirályként éltek majd édes hármasban – közöltem gúnyosan. – Még ha ez ebben az életben össze is jön esetleg Rachelnek, téged rögvest behajítanak az öregek otthonába. Onnantól kezdve pedig pont leszarják majd, hogy élsz-e vagy halsz-e! Mert ez fog történni és ezt te is kurvára tudod.

Még be sem fejeztem a mondatot, amikor lendült a keze és egy jó kora pofon csattant az arcomon, amitől rögtön elnémultam.

– Arcátlan kis cafka. Nekem köszönheted, hogy tető van a fejed felett. Ha azon az estén a kórházban nem veszlek magamhoz csecsemőkorodban, ki tudja, most milyen életet élnél! – ordította magából kikelve, kezében a légycsapóval hadonászva.

Ezen egy röpke pillanatig elgondolkoztam, valóban ő volt az egyetlen a rokonaim közül, aki a születésem után magához vettek. Most azonban mégsem tudtam hálás lenni neki ezért a nagylelkű

cselekedetéért.

– Jobban teszed, ha megválogatod a szavaidat, mert amíg az én házamban laksz, addig az én szabályaimat fogod követni – vetett rám gyilkos pillantást, majd így folytatta. – Amiből az egyik, hogy befogod azt a mocskos szádat és azt teszed amit mondok! Ha pedig nem tetszenek a szabályaim, akkor mehetsz, amerre látsz – mutatott az ajtóra.

Szerettem volna valami frappánssal visszavágni, de tudtam, semmi értelme nem lenne. Céljaim voltak az életben, egyetemre akartam menni, hogy orvos legyek. Ehhez azonban szükségem volt egy helyre, ahol meghúzhattam magamat, és nyugodtan tudtam készülni a tanulmányaimra. Mert pénz nélkül csak az ösztöndíjban bízhattam. Beletörődtem a csúf vereségbe, így hátat fordítottam az öregasszonynak és arcomon a keze nyomával egyetlen szó nélkül kisétáltam a lakásból.

A buszmegálló felé vezető úton a néhány perccel ezelőtt történtek jártak a fejemben. Egy pillanatra megálltam, majd keserves nevetés közepette felnéztem az égre. Szikrázó napsütés volt.

Magamban arra gondoltam mennyire is elcseszett volt eddig minden egyes születésnapom. Nagyon úgy tűnt, hogy a mostani sem lesz sokkal vidámabb.

A busz pontosan jött, szerencsére épp időben érkeztem a megállóba, legalább egy jó dolog történjen már velem ezen a rohadt napon. Elindultam a hátsó ülések felé, hogy helyet keressek.

Hirtelen megpillantottam az egyik ülésen egy fiatal nőt, akinek vérzett a feje. Békésen üldögélve

bámult ki a busz ablakán, a hátán lévő iskolatáskából arra következtettem, hogy még diákként halhatott meg. Szerencsétlen még most sem látta be, hogy véget ért az élete.Továbbsétáltam, nem akartam, hogy észrevegye, őt figyelem, hogy látom a holt lelkeket. A busz végén találtam helyet magamnak, leültem és szememet behunyva próbáltam pár percnyi nyugalmat lelni, míg az iskola előtti megállóhoz nem érünk. Szellemekkel bárhol összefuthat az ember, egy parkban, egy étteremben, a pláza egyik mellékhelyiségében. Sokkal többen vannak, mint ahogy azt az ember gondolná. Természetesen, aki nincs megáldva a hozzám hasonló halottlátó képességgel, azt hidegen hagyja a természetfeletti létezése. Persze, vannak olyan szellemek, amelyek ráakaszkodnak az emberre, és az életenergiájukat szívják el. Ilyenkor a megszállt személy gyengének, levertnek, depressziósnak érzi magát. Én ötéves korom óta látom a halottak lelkét, több éven keresztül segítettem nekik átkelni a túlvilágra, hogy békére leljenek. Rengeteg féle-fajta szellemmel volt dolgom. Azonban az évek alatt nagyon megrohamoztak a kéréseikkel, hogy szinte enni sem maradt már időm a rengeteg kívánság teljesítése mellett. Így aztán jobbnak láttam ha a szellemek helyett inkább a saját életemre és jövőbeli céljaimra koncentrálok. Könnyebb úgy élni az életemet hogy nem veszek róluk tudomást. Közben a busz odaért az iskola előtti megállóhoz, és a hátsó ajtónál leszálltam. Nehéz léptekkel indultam el a bejárat felé, igyekeztem elvegyülni a diákok sűrűjében.

Csak egy éve kezdtem ebben az iskolában, mert az elsőből kicsaptak. Akkoriban még nem titkoltam, hogy látom a kísérteteket. Persze senki sem hitte el nekem, hogy az osztályterem szekrényéről leeső

vázák, vagy az összefirkált falak egy szellem csínytevései. Behívattak az igazgatóiba, mert azt hitték, én állok a dolgok hátterében. Mikor figyelmeztettem az igazgatót, hogy az iskolában egy szellem tartózkodik, a reakciója erre egy gúnyos nevetés volt, s persze egy telefon hívás a hozzátartozóimhoz. Még szerencse, hogy a rokonaimnál lettem elhelyezve, akik pont leszarták, hogy mi van velem. Persze volt nagy döbbenet, mikor a szellem bepöccent, és a diri számítógép monitorja hirtelen kirepült a csukott ablakon és a méregdrága kocsijának szélvédőjén landolt. Ekkor jött a csodás terv, hogy folytassam másik helyen a tanulmányaimat. Itt sem sokkal zavartalanabb az életem, mert a hírnevem megelőzött. Szerencsére azonban a legtöbb diák nem foglalkozik az ostoba pletykákkal. Akik többnyire ismernek, különcnek vagy komplett idiótának tartanak. Persze itt is, mint minden suliban, megvannak azok a bizonyos klikkek. Én egyikbe sem illettem bele. Az osztályteremben hangos ricsaj uralkodott, még volt tíz perc az első óra kezdéséig. Mindenki máshol szédelgett. Volt, aki az előtte ülővel beszélgetett, mások a helyüket elhagyva a terem sarkában gyűltek össze és ott pletykálkodtak. Mások zenét hallgattak, vagy éppen a legújabb tinimagazint bújták. Én csak csendesen beolvadva a környezetbe, elindultam a padok között az asztalom felé.

Nem igazán okozott a megérkezésem túl nagy felhajtást, kaptam egy-két csúnya megvető pillantást, de mindenki a saját dolgával foglalkozott. Persze vannak az ember életében igazi szar napok, mint ez a mostani is. Alighogy kipakoltam a könyveimet a táskámból, egy magas, szőke hajú lány támaszkodott az asztalomra.

– Szép reggelt, Nao! – mondta a szőkeség nyájas hangon, majd egy hirtelen mozdulattal az asztalra tett könyveimet a földre söpörte. – Jaj, bocsáss meg! Azt hiszem, kicsit ügyetlen voltam –

emelte fel két kezét a magasba elnézést kérően, miközben elégedett vigyor terült szét bájos arcán. A lányt Hanna Bessnek hívták és a régi időkben a legjobb barátnők voltunk. Mikor aztán elmondtam, hogy látom a szellemeket és a diákok félni kezdtem tőlem, Hanna is úgy döntött, hogy az ellentábort erősíti inkább. Csak hogy a suli legszebb lányának hírneve véletlenül se mocskolódjon be. Azt azért meg kell hagyni, hogy a legszebb lány címet jogosan érdemelte ki, mert ha valaki, ő biztosan beillett volna egy divatmagazin címlapjára. Legalább 175 magas volt, karcsú, nőies idomokkal megáldott, arcán keleties vonásokkal, amitől csak még vonzóbbá vált, főként a férfiak számára. Pechemre pont egy suliba és egy osztályba kerültem vele, ami igencsak megnehezíti a mindennapi életemet.

Természetesen egy királylány sem járhat gardedám nélkül, úgyhogy Hannanák ott voltak az ikrek, név szerint Tracy és Charlotte Footman. Ha Hanna nem volt velük mint fő gonosztevő, akkor a két lánnyal amúgy semmi gondom nem volt. Azonban mikor hárman egy bandában voltak, úgy ugrottak, ahogy éppen szőke királynőjük füttyentett. Na de térjünk vissza arra, hogy éppen a földön hevernek

a tankönyveim, és Hanna gonoszkodó vigyorával nézek farkasszemet.

– Nem tesz semmit! – vigyorogtam gonoszul vissza. – Amúgy sem árt egy kis mozgás tesióra előtt

– feleltem szemtelenül és a földre térdelve kezdtem visszapakolgatni az asztalra a könyveket. Hanna azonban nem hagyhatta, hogy csak úgy nyugodtan pakolászgassak, kicsit meg kellett még aláznia.

– Hallottam, hogy munkát keresel – szólalt meg fellengzősen, miközben magas sarkú cipőjével pont arra a könyvre lépett rá, amit épp fel akartam venni a földről.

– Nos igen... jók az infóid. Valóban munkát keresek – válaszoltam és egy erős rántással kihúztam drága cipője alól szegény töriatlaszomat. – Azonban nem hinném, hogy pont te tudnál nekem munkát ajánlani. Miközben feláltam a földről, nem néztem rá, inkább lesöpörtem a piszkot a kezemben lévő

atlasz borítójáról.

– Attól függ, miben vagy jó? Kézimunkában vagy szívesebben használod a szádat – dobta fel szarkasztikusan a lehetőségeket, mire a mellette álló két lány majd meg pukkadt a nevetéstől.

– Nos, Hanna, köszönöm a kérdést. Azt hiszem, ha ilyen típusú munka után érdeklődök, te leszel az első, akinek szólok. Elvégre kinek, ha nem neked lenne nagyobb tapasztalata ezen a téren.

Elvégre az egész iskola tudja, hogy a focicsapat játékosainak minden tagja megkefélt már – szóltam vissza neki szélesen vigyorgó pofával.

Na, ezen már nem nevettek annyira a lányok, inkább gyilkolni tudtak volna egyetlen pillantásukkal. Hanna, mint egy dühödt bika, belemarkolt a hajamba, és az ikrek társaságában szépen betuszkolt a női mosdóba.

– Kicsit nagy lett a pofád, Nao, nem gondolod? – suttogta fenyegetően a fülembe, majd berúgta a mosdó ajtaját és a fertőtlenítőszagú padlóra lökött. – Biztosan azért vagy ilyen szemtelen mert ma van a szülinapod és még senkitől nem kaptál ajándékot – vágott szomorú arcot s mutatóujjával egy képzeletbeli könnycseppet morzsolt el.

– Nem biztos, hogy pont tőletek várok annyira ajándékot – közöltem, miközben feltápászkodtam a földről.

– Jaj, ne légy ilyen, Nao! Ha már adják, akkor el kell fogadni! – azzal Hanna csettintett egyet, mire a két lány az egyik WC-helyiségéből színes lufikkal teli kosárral lépett elő. A lufik meg voltak töltve s pillanatokon belül ki is derült hogy mivel.

Az első órát, úgy ahogy volt, szépen le is késtem, mert annyira jól sikerült Hannaék budiban tartott szülinapi partija. Ugyanis a nekem szánt lufik különböző színű festékekkel voltak megtöltve, s ezeket szépen felváltva, hol az egyik, hol a másik lány hozzámvágta, céltáblának nézve. Szóval most itt szobroztam a női mosdó tükre előtt és próbáltam levakarni magamról a színes festékpacákat. Az arcomról egész könnyen le tudtam szedni a festéket, de a hajamból és a ruhámból képtelenség volt megszabadulni tőlük. Ahogy lepillantottam a tornacipőmre, meg kellett állapítanom, hogy a festékpöttyök teljesen egyedi kinézetet adtak lábbelimnek. Még a piros és kék foltos hajam sem volt akkora látványosság, mivel a mai világban már a legextrémebb hajszínekkel találkozik az ember.

Viszont a nap további részét kénytelen voltam zöld, sárga, kék foltos pulcsiban és szoknyában végigülni. Valamikor délután négy óra felé lett vége tanításnak. Általában rögtön haza szoktam menni, de most úgy döntöttem, ha eddig egyszer sem ünnepeltem meg a szülinapomat, legalább most kivételt teszek. Fél óra sétára volt egy kis cukrászda, ahol vettem egy kókuszos kockát. Nem akartam nagy felhajtást csapni, , feleslegesen nem akartam beleugrani egy hatalmas tortába. A kis sütire kértem volna gyertyát is, de pont elvitték a kettes és nulla számokat, húsz darab gyertya meg

picit sok lett volna egy apró süti tetején elhelyezve, szóval a gyertya kihúzva. Helyette viszont vettem egy rózsaszín flitteres trombitát és egy színben hozzá passzoló csúcsos partikalapot. Amikor mindent megvettem és kiléptem az üzletből az égre tekintettem.

– A fenébe, miért borult el hirtelen, amikor az előbb még hétágra sütött a nap? – kérdeztem magamtól mérgelődve, majd sietős léptekkel elindultam egy csendes helyre, amit már a cukrászdába vezető úton kinéztem. magamnak. Ez egy viszonylag csendes, a nyüzsgő városi forgatagtól távoleső

kis park volt. Helyet foglaltam egy nagy diófa alatti padon. Kényelmesen felhúztam lábaimat törökülésbe és izgatottan elkezdtem kipakolni a vásárolt dolgokat. A kis kókuszos süteményt papírtálcára helyeztem, a nevetséges rózsaszín kalapot meg a fejemre tettem. A szél hirtelen feltámadt, dörögni kezdett. Két kézzel kellett fognom a papírtárcát, hogy azt süteményestül fel ne kapja a viharos szél. Szitkozódtam, hogy ez lett volna az első alkalom évek óta, hogy megünneplem magamat, erre a szép idő is egy pillanat alatt képes elromlani.

– Semmi gond, Naomi! – veregettem magam vállon. – Ma van a születésnapod, szóval nagy mosoly, és jöjjenek a kívánságok! – Úgy gondoltam, ha már 20 éve nem kívántam semmit se eddig, három kívánság a minimum, ami kijut nekem ezen a szerencsétlen szülinapon.

– Rendben, akkor lássuk – kihúztam magam, kezeim összekulcsoltam, szemem pedig behunytam.

– Először is szeretném, ha találnék valami szuper jól fizető munkát. Másodiknak, szükségem van egy lakásra, legyen az bármilyen picike, megteszi, csak az ég szerelmére, hadd szabaduljak a banyától, Racheltől meg a semmirekellő faszijától. Harmadiknak pedig... nos... – egy pillanat erejéig elgondolkoztam majd kissé szégyenlősen így folytattam – szeretném megtapasztalni az igaz szerelmet valaki oldalán. Legyen az az idő bármilyen kevés is, de szeretnék végre, igazán boldog lenni –nyeltem vissza a torkomból feltörő sírást. – Például ideállíthatna most egy jó pasi, csokor virággal a kezében – álmodoztam romantikusan, miközben elkeseredett nevetésben törtem ki.

Ruhám ujjávalegy kósza könnycseppet morzsoltam el. Hirtelen hatalmasat dörgött az ég pont a fejem felett, majd szinte a semmiből elkezdett szakadni az eső.

– Basszuskulcs! Nem tudtál volna várni még egy kicsit? – kiáltottam az ég felé, miközben az eső

nemcsak az aprócska süteményemet, de engem is teljesen eláztatott. Letörten sóhajtottam egyet, miközben a hajamból és ruhámból már szinte csavarni lehetett volna a vizet. Elkeseredtem, nem tudtam tovább palástolni az érzéseimet, könnyeim megállíthatatlanul folytak arcomon. Eszembe jutott, a táskámban elrejtett altatókkal teli gyógyszeres doboz, melyet még a boszorkány szekrényéből csentem el. Ebben az idegi állapotban egészen szimpatikusnak tűnt, hogy az egész doboz pirulát lenyeljem, és örökre álomra hajtsam a fejemet. A keresztnevem, Hope reményt jelent, de az igazság az volt, hogy a 20 évem alatt már minden reményemet elvesztettem, ami ebben a világban tartott volna. Könnyeim már szinte eggyé váltak a zuhogó eső cseppekkel, miközben ujjaim görcsösen szorították a gyógyszeres doboz üvegét. Végül vettem egy mély levegőt, a gyógyszeres dobozt a kukába hajítottam és igyekeztem elhessegetni az öngyilkosság gondolatát.

– Nincs más hátra, boldog születésnapot, Naomi Hope! – mondtam szipogva, s kezembe véve a flitteres trombitát, teljes tüdőkapacitásommal belefújtam. Abban a pillanatban belecsapott a villám a diófába és akkorát dörgött, hogy kiesett a számból a trombita. Mondanom sem kell hogy egy kisebb infarktust hordtam ki lábon ijedtemben. Szerencsére a hatalmas fa nem dőlt rám, hanem a játszótéri csúszdára zuhant. Köpni-nyelni nem tudtam az ijedségtől, csak ültem magam elé meredve az esőben.

S ha még nem lett volna elég a fura jelenségekből, akkor a kidőlt diófa helyén a semmiből hatalmas kék lángok kezdtek el lobogni. Mielőtt még hanyat-homlok elkezdtem volna futni, vagy a tűzoltókat tárcsázni, a fura lángnyelvek maguktól csendesedtek le, majd szertefoszlottak. S egy idegen alakját pillantottam meg a helyükön. A szakadó eső hirtelen abbamaradt, előbújt a nap a felhők mögül s az égen szivárvány pompázott. Amit biztosan ki tudtam következtetni a fura alakból, az volt, hogy az ellenkező nemhez tartozik. A ruházata nem éppen ebbe az évezredbe való volt. A fura srác külseje

nagyon hasonlított a négy muskétás egyikére. Egy lenge vajszínű ingre hasonlító ruhadarabot viselt, fölötte egy fekete bőrmellénnyel. Az inget a nadrágjába tűrte, melyet egy vastag öv fogott össze a fiú vékony derekánál. Lejjebb egy fekete bőrnadrág tapadt a titokzatos srác idomaira.Vékony lábain egy barna, hosszú szárú csizmát viselt. Az arcát egy csuklyás fekete köpeny takarta el, így a vonásaiból szinte semmit sem láttam.

– Te voltál az? – szólt ki komor hangon a fekete csuklya alól. A hangja meglepően kellemes volt, nem volt benne semmi fenyegető. A kérdése hallatán nagy szemekkel merdtem rá, hogy biztosan hozzám beszél-e.

– Hogy én? Most hozzám beszél? – mutattam magamra. Nem mertem tegezni valami oknál fogva a fickót, annyira furán nézett ki. Mi van ha valami bolondokházából szökött pedofil alak?! Hirtelen erre gondoltam.

– Igen, hozzád beszélek – folytatta az idegen miközben lassan hátrahajtotta az arcát takaró csuklyát. – Te voltál az, aki idehívott? – mutatott rám fenyegetőn kesztyűs kezével.

Amikor megláttam a fiú arcát, egyszerűen képtelen voltam hirtelen válaszolni. A srácnak hófehér haja volt, ami féloldalt rálógott az egyik szemére. Kicsit olyan emós kinézetet kölcsönzött így neki. A szeme pedig olyan vakítóan kék volt, akár az óceán. Fura érzés fogott el, mintha valahol már találkoztam volna vele.

– Hé te! Hozzád beszélek! Te hívtál ide? Mégis hogy a fenébe csináltad? – kérdezte bosszúsan, széttárva karjait.

– Én nem hívtam ide magát... vagyis téged – ráztam meg a fejemet, felocsúdva a fura srác bambulásából.

– Pedig te voltál. Magamtól ugyanis soha nem jöttem volna ide – közölte határozottan, miközben kezében egy csokor virággal egyenesen rám mutatott.

– Én csak kívánni szerettem volna, mert ma van a huszadik születésnapom – hebegtem szégyenlősen.

– Jah... munka, lakás, szerelem. Mindet hallottam – közölte unott hangon a semmiből jött idegen.

Döbbenten pislogtam rá. Mégis ki a franc ez, hogy csak így képes belelátni a gondolataimba, fortyogtam magamban.

– Hogyhogy egyáltalán látsz engem és nem húzod el a csíkot ijedtedben? – vonta fel kérdőn szemöldökét. Úgy tűnt ez a semmiből jött kis találkozásunk őt is eléggé váratlanul érte. – Te egyáltalán nem félsz tőlem?

– Nos... én születésem óta látom a szellemeket. Szóval ez nekem kábé mindennapos dolog –

vágtam rá határozottan – Ezek szerint te is az vagy? – kíváncsiskodtam, bár sejtettem, hogy valami egészen más, nem e világi teremtménnyel van dolgom.

– Én nem vagyok...

– Kérlek, ne fárassz a kéréseiddel! – szakítottam félbe. – Már nem segítek a szellemeknek békére lelni! Szóval csak menj szépen, és kelj át egyedül a fénybe. Senkinek sem jó ha sokáig itt lebzselsz! –

mutattam a levegőbe, hogy minél hamarabb szabaduljak tőle. – Amúgy miért van az a csokor virág a kezedben? – mutattam érdeklődve a kezében tartott csokorra. Erre ő olyan meglepetten pillantott a kezében lévő virágokra, mintha csak maguktól kerültek volna oda.

– Nem tudom, miért vannak ezek nálam?! Tulajdonképpen arra sem emlékszem, mikor szedtem –

rázta meg a fejét tanácstalanul.

Elnevettem magam, mennyire kétségbeesett pillantással fürkészi azt a szerencsétlen csokrot.

Nevetésem láttán, fejét kérdőn oldalra biccentette, s kíváncsi pillantással kezdett el fürkészni.

Gondolom ebben a percben tűnt fel neki a mosolyom. Mintha nem ért volna már így is elég sorscsapás, a termetem, a szeplőim, a tiniséggel járó pattanásokon kívül, még fogszabályzóm is volt.

Naomi Hope, te egy igazi isten csapása vagy.

– Legalább a virág nevét tudod? – kíváncsiskodtam.

– Szarkalábnak hívják, asszem..... – mondta kissé bizonytalanul.

Hirtelen felbátorodtam, és határozott léptekkel elindultam a fura srác felé. A fehér hajú alak rémülten kapta fel a fejét közeledtemre. Gondolom, nem számított rá, hogy leszek annyira bátor, hogy még a közöttünk lévő pár méternyi biztos távolságot is lecsökkentem.

– Add nekem! – közöltem határozottan a csokor virágra mutatva. A fehér hajú fiú félve tett egy lépést hátra, én meg válaszul előreléptem. – Neked láthatólag úgysincs rá szükséged – nyújtottam a kezem a csokorért. Csupán karnyújtásnyi távolság volt kettőnk között, így alaposabban szemügyre tudtam venni az ismeretlen idegent. A bőre sápadt fehér volt, mintha sohasem járt volna a napom.

Kisfiús vonásai alapján kábé velem egyidősnek tippeltem, esetleg egy-két évvel idősebbnek.

Mindössze egy fejjel volt csak magasabb nálam, a testalkata elég vékonynak tűnt. Mégis ahogy a ruhák megfeszültek testén, abból biztosan tudtam, hogy a kissé idejétmúlt textil alatt, bizony férfias izmok bújnak meg.

– Az előbb még el akartál hajtani a fenébe. Most meg csak úgy a csokrom után áhítozol? – vágott vissza szemtelenül csípőre tett kézzel.

– Attól még ideadhatod. Elvégre ma van a születésnapom, ami, valljuk be, eddig elég lehangolóra sikerült.

A fehér hajú fiú unottan ismét a kezében lévő csokorra pillantott, majd fintorogva, lassan felém nyújtotta. Szinte meg sem vártam, hogy teljesen elérjem hozzám a virágcsokor, boldog vigyorral az arcomon kikaptam azt az ujjai közül. Hirtelen mozdulatomtól ő ismét összerezzent. Úgy tűnt, mintha valamiféle érintési fóbiában szenvedett volna.

– Még sohasem kaptam semmit a születésnapomra – mondtam csüggedten, miközben megszagoltam a kis virágcsokrot. – A virágoknak szokott jelentése is lenni, vajon a szarkalábnak mi lehet a jelentése? – néztem a csokorra, majd a fehér hajú idegenre.

– Első szerelem.

Ahogy kimondta a szavakat, abba képtelenség lett volna nem belepirulni.Csak néztem hevesen dobogó szívvel a sápadt arcú fiút, akit a szivárvány fénye ragyogott be.

2. rész: Egy lidérc menyasszonya

Csillogó szemekkel néztem a kezemben tartott virágcsokrot, teljesen oda-meg vissza voltam tőle, elvégre ez volt az első kézzelfogható ajándék, amit kaptam eddig. Fél szemmel azért figyeltem újdonsült lovagom reakcióit. A srác karba font kezekkel állt, miközben egyik lábáról a másikra nehezedett, mint aki kissé unja már magát. Mégis olykor-olykor kíváncsi pillantással fürkészett.

Lehunytam a szememet nagyot szippantva a csokorból, elmerültem a lila virágok illatába.

– Annyira csodás az illatuk – jegyeztem meg mosolyogva, továbbra is lecsukott szemmel.

– Ezek csak virágok... nem kell annyira hanyatt esni tőlük. Pláne, hogy csak úgy elkönyörögted tőlem – jegyezte meg goromba hangon. Erre a megjegyzésre kipattantak a szemeim, s gyilkos pillantást lövelltem felé.

– Most meg mi ez a nézés? – tárta szét kezét értetlenkedve.

– Lehet hogy neked semmit sem jelentenek, és igen, véletlen volt hogy az enyém lett ez a csokor virág. Nekem mégis sokat számítanak. Mert még soha senkitől sem kaptam semmit úgy szimplán!

Hát még a szülinapomra – közöltem csípőre tett kezekkel, majd sértődötten hozzátettem: – Pontosan ebből kifolyólag nem fogom most dühösen az arcodba vágni ezt a csokrot. Habár nagyon is megérdemelnéd! Helyette inkább előveszem az udvarias kislány oldalamat, és megköszönöm a kedves ajándékot – vigyorogtam rá szelíden, a virágot a hátam mögé rejtve.

– Tégy amit akarsz... részemről nagyon unom már ezt az egész dumálást veled.

Nem hagytam hogy folytassa a panaszkodást, inkább egy villámgyors mozdulattal előtte termettem. – Köszönöm a csodás csokrot, kedves csuklyás idegen – mondtam kedvesen. Mosolyogva lábujjhegyre álltam, és egy cuppanós puszit nyomtam a fiú hideg arcára.Az ártatlan puszim olyan váratlanul érte a srácot, hogy ijedtében hátraugrott, majd rálépve földig érő fekete köpenyére, megbotlott és fenékre hupppant.

– Te... te meg mégis mi a büdös francot műveltél az előbb? – hebegte ideges hangon, egyenesen rám mutatva, miközben hófehér arca olyan piros lett, akár egy túlérett paradicsom. Eléggé meglepett, hogy számára ez a kis ártatlan puszi ekkora érzelmi sokkot okozott.

– Mit vagy úgy betojva egy szimpla kis puszitól? – néztem rá széttárt kezekkel. Legbelül persze örültem, hogy sikerült őt ennyire zavarba hoznom egy apró puszitól.

– Ez rohadtul nem volt vicces! Azt tanácsolom, ha nem akarsz hamuvá égni, jobban teszed, ha kerülöd a velem való érintkezést! – mondta halálos komolyan, miközben felkelt a földről és leporolta a ruháját. Pillantása fenyegető volt, kissé rám is hozta a frászt. Komolyan megijedtem, kezdett az egész helyzet kényelmetlenné válni. Nem tudtam, mit is kezdjek a kialakult szituval, láthatóan ő sem, mert mindketten némaságba burkolóztunk néhány percig. Végül ő volt az aki ismét kezdeményezte a beszélgetést.

– Amúgy meg mi a picsáért sírtál? A munka, a lakás vagy valami férfi miatt? – nézett rám szigorú tekintettel.

– Mégis honnan... – kérdeztem volna felháborodva, de ő a szavamba vágott.

– Mondtam már az előbb is, hogy hallottalak itt bent a fejemben – vágta rá indulatosan, ujjával a kobakjára mutogatva.

– Ohhh... ez azt jelenti hogy valami dzsin vagy? Teljesíted a kívánságokat? – vigyorogtam a tenyeremet dörzsölgetve.

– Előfordul, hogy segítek néha az embereknek – válaszolta olyan halkan, mintha azt akarta volna, hogy meg se halljam.

– Tudtam! – sikoltottam fel, amitől annyira megijedt, hogy kezeit védekezően maga elé kapta. –

Abban a percben ahogy megláttalak tudtam hogy nem vagy átlagos szellem. Szóval csakis egy

őrangyal lehetsz.

Erre ő unottan megrázta a fejét majd nagyot sóhajtva így válaszolt. –Sohasem állítottam hogy az vagyok.

– Mindenki máshogy értelmezi az őrangyalt, attól még nekem az maradsz, és ha már úgy is itt tartunk, varázsolhatnál nekem néhány milliót. – Tenyeremet dörzsölve vigyorogtam rá, mire ő

rezzenéstelen arccal nézett vissza rám. – Akkor legalább a lottó nyerőszámait áruld el – kérleltem bociszemekkel, de ez sem hatotta meg. Csak unottan, szemeit forgatva ásított egyet.

– Jaj ne már! – dobbantottam egyet, eljátszva a sértődöttet. – Eddigi életemben soha nem történt velem semmi jó. Legalább a mai napon segíthetnél egy kicsit rajtam is.

A fura idegen megadóan csóválta a fejét, majd nagyot sóhajtva így szólt. – Búcsúzz el az otthoniaktól és keress egy kávézót, ott felvesznek munkára. – Alig, hogy ezt kimondta, egyet csettintett s kék lángokba borulva elillant a szemem elől.

– Hé, várj már egy percet! Az igaz szerelemről még nem is beszéltünk – kiabáltam csalódottan.

Majd gyorsan el is húztam a csíkot parkból, mert a fiú távozásával egy időben a mellettem lévő

szemeteskuka teljesen megmagyarázhatatlan módon kéken lángolva égett. Az utolsó buszomat is sikeresen lekéstem, így mehettem haza gyalog. A séta közben képtelen voltam nem a ma történtekre gondolni. Az egész találkozást többször is végigpörgettem a fejemben, s képtelen voltam kiverni a gondolataimból az óceánkék szemű fiút. Amikor hazaértem, a pöfékelő banya rám kiáltot, hogy vigyem le a szemetet, de rá se hederítettem, csak berohantam a szobámba, és bezárkóztam. Nem volt vázám, de egy üres üdítősüveg nyakát levágtam, és szépen beleállítottam a lila kis virágcsokrot.

Majd lehuppantam a fotelembe és az asztalra könyökölve, vágyakozó pillantással szemeztem az első

csokorral, amit életemben kaptam.Óvatosan megcirógattam az egyik virágszirmot, majd mélyen felsóhajtva elmosolyodtam. – Nem is volt annyira szörnyű ez a születésnap.

Zackari szemszöge:

Ahogyan azt már óvodáskora óta teszem, úgy most is az egyik ház tetején ücsörögve figyeltem őt.

Addig követtem aggodó pillantással lépteit amíg biztonságban haza nem ért. Csak azután voltam képes én is hazaindulni, hogy tudtam, a lány minden gond nélkül hazaérkezett. Otthon aztán valóságos érzelmi tornádó söpört végig rajtam a ma történtek miatt. Azt a rohadt atya úristen...

mégis hogy faszba történhetett ez pont velem? Mi a fene juthatott eszébe annak a lökött lánynak, hogy csak úgy megpuszil? Az ostobát szénné is égethettem volna a lágjaimmal, ha gyorsan nem hűtöm le az agyamat. Jézusom, a szívem majd ki ugrik a helyéről, mégis, mi az atya úristentől dübörög ez ennyire a mellkasomban? Nem, nem az lehetetlen még csak kicsit sem érzek semmit a bolond nőszemély iránt. Megmentettem párszor attól a baromarcú kaszástól, és néha figyelek rá, hogy ne keveredjen semmi zűrbe, de semmi több, tényleg – hazudta magának miközben légzőgyakorlatot végzett, hogy lehűtse magát. Az a hálátlan nőszemély, volt képe azt mondani nekem, hogy még sohasem kapott egyetlen rohadt ajándékot sem szülinapjára. Hát bassza meg! –

mutatta az ég felé középsőujját dühösen kikelve magából a fiú. Minden egyes rohadt szülinapja előtt agyfaszt kapva jártam a buzi üzleteket, hogy valami olyan ajándékkal lephessem meg, aminek még kvázi örüne is. Erre tessék, konkrétan arcon köpött – csapott a térdeire sértődötten. – Arról nem is beszélve, hogy a dilis liba fejében még az öngyilkosság gondolata is megfordult. Ezek után még szép, hogy hamuvá égettem azt a kibaszott kukát, amibe a rohadt pirulákkal teli üveget hajította.

Wááááá... Ki kell törölnöm minél hamarabb ennek az elcseszett találkozásnak még az emlékét is –

túrt bele hófehér hajába. Ez az egész úgyis csak egy egyszerű véletlen volt. Csak egy kibaszott

tévedés, én és ő soha többé nem találkozunk.

***

Mielőtt lefeküdtem volna az ágyba, elhatároztam, hogy másnap bizony elindulok munkát keresni, habár voltak kétségeim a fura fiú szavait illetően. Mégis most ez volt az egyetlen reménysugár számomra. Annyira izgatott voltam a holnap miatt, hogy alig tudtam elaludni. Egész este csak forgolódtam az ágyban, nem találtam a helyemet, pedig általában hamar elalszom. Másnap, a nap első sugarára kipattantam az ágyból, majd villámgyorsan rendbe szedtem magamat. Egy piros-fekete kockás inget vettem fel, meg egy farmert, aminek a térdein ki volt hasítva az anyag. Az inget szépen beletűrtem a nadrágba, a hajamat pedig egyszerűen befontam oldalra. Volt egy pink színű Hello Kitty-s hátitáskám, amibe minden fontos cuccomat bele tudtam hajigálni. Persze néhányan megjegyezték már, hogy mennyire dedós ennyi idősen ilyen kislányos táskával mászkálni, én mégis aranyosnak tartottam. Miután felkaptam a hátamra, halkan kilopóztam a folyosóra, ott belebújtam a festékes tornacipőmbe, mert per pillanat nem nagyon tudtam volna mást felvenni. Halkan elfordítottam a bejárati ajtóban a kulcsot, ami kissé nyikorogva nyílt ki, de már nem volt jelentősége, hogy bárkit felébresztettem-e a lopakodásommal. Reményteli mosollyal az arcomon kisétáltam a lakásból s már meg is pattantam otthonról.

Mondanom sem kell, hogy a kezdeti lelkesedésem rögvest alábbhagyott, néhány óra kudarcba fulladt próbálkozás után, amit a kávézókban tettem. Körbejártam a környéken lévő, általam legismertebb kávézóhelyeket, mégsem jártam sikerrel egyiknél sem.

– Áhhh... az az átkozott! Még hogy őrangyal! Még mit nem! – fortyogtam egy padon ülve, miközben a melegtől kitikkadva döntöttem magamba az ásványvizet. – Csak találkozzak vele még egyszer! Az tuti hogy megemlegeti! Így fogom szétverni azt a csuda helyes képét! – ütögettem tenyeremhez a vizes palackot. Majd újra a számhoz emeltem az ásványvizes palackot. Azonban mire észbe kaptam, abban már egy csepp víz sem volt. Morogva a mellettem lévő táskámban kezdtem el turkálni egy újabb üveg vízért, de valami más akadt a kezembe.

– Nahát, nem is emlékeztem, hogy ezt eltettem – néztem meglepetten a kezemben lévő rózsaszín trombitára, ami eléggé össze volt gyűrődve. A tegnapi zuhé nemigen tett jót neki sem. – Elég megviselt szegény... vajon még működik? – azzal kíváncsian egy nagyot belefújtam. – Nahát, még egész jól szól – jegyeztem meg elégedett fejbólintással.

– Látod, megmondtam hogy te voltál! – szólalt meg mögöttem egy ismerős hang, a frászt hozva rám ezzel. Leesett állal pillantottam a pad mögött álló fehér hajú fiúra, akin ugyanaz a muskétásokra jellemző ruha volt, mint tegnap. A fiú hihetetlen reflexeinek köszönhetően még a levegőben elkapta az általam éppen felé repülő műanyag palackot, amit ijedtemben ejtettem ki a kezemből.

– A csudába is... hogy a fenébe kerülsz te ide? Talán követsz engem mint valami kukkoló? –

vontam kérdőre szemöldökömet felvonva. – Ugye azt tudod, hogy a kukkolást a törvény bünteti –

fenyegettem meg.

– Na pont leszarom... elhiheted, hogy nem azért vagyok itt, mert annyira itt akarok lenni – közölte gorombán. – Te voltál az ismét, aki csak úgy poénból idehívott engem – mondta mérges pillantással, a kezében lévő üres ásványvizes üveggel rám mutatva.

– Még hogy én hívtalak? – gúnyosan elnevettem magamat, mire ő kérdő pillantással nézett rám. –

Mégis hogy a csudába hívhattalak volna ide? Talán tapsoltam vagy csengettem? – majd csipkelődve hozzátettem. – Ha ilyen képességem lenne, szerinted pont efféle hülyeségekre pazarolnám el? – majd rosszallóan hozzátettem: – Pont a hozzád hasonló kapucnis, fura fazonokat ugráltatnám ide-oda? –

néztem rá felvont szemöldökkel, mire ő unottan megvonta a vállát. – Ilyen képességgel nyilván nem egy efféle silány életet élnék mint most. – Erre nem felelt semmit, csak az égre pillantva érdektelen arckifejezéssel megvonta vállát. – Persze, legegyszerűbb a hallgatás – morogtam az orrom alatt s felbontottam egy újabb hideg ásványvizet s nyeltem belőle pár kortyot. – Apropó, ha már úgyis idevetődtél! Hadd kérdezzem már meg, miféle őrangyal vagy te? Valami amatőr, kezdőfélét fogtam ki, vagy egy varázserő nélküli szerencsétlent? – pattantam fel a padról s dühösen a táskámba hajítottam a vizesflakont, behúztam a cipzárt és a hátamra vettem. – Mikor kávézót említettél, talán a kávéültetvényekre gondoltál, talán egy kávéültetvényen kéne dolgoznom?

– Nem arra gondoltam – felelte lehorgasztott fejjel, mintha bármit is sajnált volna.

– Akkor mégis mire gondoltál? A város összes kibaszott kávézóját bejártam egy esetleges állás ajánlat céljából, és tudod hányan ajánlottak nekem állást? – a srác tanácstalanul megvonta a vállát. –

Jó, hát akkor elmondom – dübörgő léptekkel közeledtem, mire ő rémülten igyekezett hátrálni, de egy villanyoszlopnak ütközött. Gyilkos pillantással megálltam vele szemben, olyan közel, hogy a cipőm orra összeért az övével. Majd az arcába ordítva közöltem vele. – Egyetlen rohadt állást sem kínáltak fel! –Mérgemben még vicsorogtam is rá. A lidérc egy kukkot sem mert szólni, csak tágra nyílt szemekkel pislogott. Lassan távolabb sétáltam tőle, majd csalódottan felsóhajtottam s hozzátettem. –

Tudod, én nem sok embernek szavazok bizalmat, de benned igenis bíztam. Tudom hogy számodra ez az egész kívánságos dolog csak valami idióta játék, de számomra ez lehetett volna a remény arra, hogy egy új, sokkal boldogabb életet kezdjek. A viselkedésem láthatólag felkavarta, mert hirtelen ellökte magát az oszloptól és megindult felém.

– Tudod te egyáltalán, mit művelsz velem? – állt meg pár lépésre tőlem.

– Nem! Képzeld nem tudom. Én ugyanis soha nem hívtalak ide, és eszem ágában sem volt már találkozni veled.

– Pedig igenis te voltál, aki tegnap is, és mai is idehívott, és ez elég felkavaró számomra, mert eddig még soha nem történt ilyen, hogy egy halandó megidézett volna! –Úgy nézett rám, mint akit tényleg összezavartak a történtek és lelkileg megviseltek. Hirtelen megsajnáltam és kezdtem kicsit rosszul érezni magamat azért, hogy úgy nekiestem. Néhány pillanatnyi csendet kihasználva, kissé lágyabb hangon megszólaltam.

– Ha tényleg én voltam, én hívtalak, akkor én mégis mi vagyok, szerinted?! – Vártam volna tőle valami választ, de láttam az arcán, hogy halvány lila fogalma sincs arról, hogy mit válaszoljon.

Inkább folytattam. – Óh, tudom már.

– Valóban?

– Igen, de mondd el először te, hogy mit látsz, ha végignézel rajtam?

– rebegtettem meg pilláimat, s így vártam a választ. Tetőtől talpig végigmért, kezdtem egy kissé kényelmetlenül is érezni magam.

– Fura, kinőtt ruhákat viselsz, kócos a hajad, az arcod tele van pötyökkel... – kezdte el fel sorolni a nem éppen kedves jelzőket, mire kezemet felemelve gyorsan le is állítottam.

– Oké-oké... értem de mit látsz még rajtam?! – még szélesebb mosolyra húztam a szám, hátha

meggyőzöbb leszek.

– Hát... ott vannak azok a fura izék... a fogaidon... – mondta kissé zavartan a saját bosszantóan tökéletes hófehér fogsorára mutatva.

– Igen vágom... az az ocsmány fogszabályzó... – hajtottam le a fejem.

– Hát... tegnap olyan bájos volt..., mert csillogtak rajtad... tudod... a amikor mosolyogtál és rásütött a nap... – hebegte zavartan a fiú, s mintha egy pillanatra el is pirult volna. Bár ebben nem voltam annyira biztos az adott fényviszonyokat tekintve. Hirtelen köpni-nyelni nem tudtam a srác fura dicséretét hallgatva. Mindenesetre tőle ez az aprócska bók is hihetetlenül nagy boldogságot okozott.

– Nem látsz esetleg szárnyakat vagy hegyes füleket? Ha belegondolok, ezekkel a szuper modell adottságokkal egy bűbájos tündérnek kéne lennem. Esetleg hasonlítok a Winx club egyik szereplőjére? – viccelődve próbáltam teljesen lenyűgözni a fehér hajú srácot, de a visszájára sült el.

Mert a semmiből jött idegen totál hülyének nézett. Majd egy tökéletes dobással belehajította a szemetesbe a kezében lévő üres vizesflakont, majd kék láng formájában tovább is állt; mielőtt egyetlen szót is mondhattam volna. – Hé, várj már! Csak vicceltem! – kiáltottam utána, de már hiába.

A délután nagy részét a városban töltöttem és a még fel nem keresett kávézók után kajtattam, hátha valamelyikben szükségük lesz egy kisegítő munkatársra. Természetesen egyik helyen sem jártam sikerrel, így aztán feladtam aznapra a munkakeresést. Vettem egy hamburgert és a közeli kis halastóhoz sétáltam. Szerettem itt lenni, mert elég eldugott volt, régen jártak ide horgászok, de mára már annyira benőtték a vízinövények, hogy képtelenség benne pecázni. Leterítettem a pulcsimat a fűre, és elkezdtem enni a hamburgert. A hambi felénél jártam, amikor megakadt a szemem egy öreg nénin, aki egy zsákokkal teli gurulós kiskocsit húzott fel a lépcsőkön. Látszott, hogy megszenved a kocsi húzásával. A lábai annyira fájtak, hogy szinte a járás is nehezére esett.

Sietve visszacsomagoltam a félig meghagyott hamburgert, elraktam a hátitáskámba, és elindultam az idős asszony felé.

– Elnézést néni, segíthetek felhúzni a lépcsőkön a csomagját? – kérdeztem.

– Nagyon kedves lenne tőled, ha segítenél. Úgy látszik, többet vásároltam, mint amit elbírok.

– Semmi baj, szívesen segítek. – Átvettem tőle a kiskocsit és felhúztam a lépcső tetejéig. Mikor a nénike is felért, nem győzött hálálkodni, majd az egyik szatyorja aljából egy fekete madzagon lógó ezüstsípot nyomott a kezembe.

– Kérlek, fogadd ezt el tőlem ezt a kis sípot. Hidd el, jól jöhet még! Ne legyen ilyen, de ha a szükség úgy kívánja, ne felejtsd el használni.

Mielőtt még visszautasíthattam volna a kis ajándékot, hirtelen a kezembe nyomta, s búcsút intve már hátat is fordított. Nem voltam biztos benne, hogy hasznomra lehet, de azért a nyakamba akasztottam, és visszasétáltam a tavacskához. Ezúttal a padra ültem, hogy ott fogyasszam el a maradék hamburgeremet. Evés közben felfigyeltem két labdázgató kisfiúra, akik láthatólag nagyon jól szórakoztak. Oda-vissza rugdosták egymásnak a focilabdát. Majd a magasabbik fiú egy kicsit nagyobb lendülettel küldte meg a lasztit s az egyenesen a tó partjáig gurult. Az alacsonyabb fiú sietve rohant a labda után. Az utolsó falatot nyeltem le éppen amikor a kisfiú már a part közelébe ért, s féltérdre ereszkedve hajolt le, hogy felvegye a labdát. Rémülten talpraugrottam s már a fiú felé szaladtam kiáltozva, hogy menjen el a part közeléből. A tóban ugyanis egy fehér ruhás, női szellemet pillantottam meg, aki figyelte a labdáért nyúló kisfiút. Mielőtt még bármit is tehettem volna, a szellem sápadt kezeivel megragadta a kisfiú vállait, s egy hirtelen mozdulattal a víz alá rántotta.

Láttam már az évek alatt olyan szellemeket akik képesek voltak megérinteni dolgokat, mert akkora szellemi erővel rendelkeztek. Ez azonban nagyon sok energiájukat felemésztette. A magasabbik fiúval szinte egyszerre értünk a vízhez. Mielőtt a barátja után ugrott volna, utasítottam, hogy maradjon távol a parttól, majd én segítek a barátján. A táskámat lehajítottam a hátamról az egyik bokor alá, s a fiú után vetettem magam. A víz hőmérséklete eleinte kicsit hideg volt, de néhány perc elteltével hozzászokott a bőröm. A víz nagyon zavaros volt, szinte alig láttam tovább az orromnál.

Szerencsére a kapálózó kisfiú által felkavart buborékokat követve gyorsan rájuk találtam. A szellemet nem láttam, valószínüleg a fiú lábánál lehetett. Gyors karcsapásokkal közelítettem meg a rémülten hadonászó gyereket. Megragadtam a csuklójánál, és egy erős rántással sikerült őt kiszabadítanom a szellem ujjai közül. Ezután teljes erőmből löktem egy nagyot a kisfiún, hogy így segítsek neki minél hamarabb a felszínre érni. Amikor elértük a felszínt, megkérdeztem, hogy ki tud-e egyedül úszni a partra. Erre ő bólintott egyet, szerencsére az ijedségen kívül nem történt semmi baja. Mondtam neki, hogy amilyen gyorsan csak tud, ússzon a part felé és menjen minél távolabb.

Sejtettem, hogy a szellem nem fog ilyen könnyen lemondani a zsákmányáról. Miközben a kisgyerek már kiért a partra, én is elindultam utána, de mielőtt még elhagyhattam volna a tó vizét valami megragadta a bokáimat, s egy erős rántással a víz alá kerültem. Láttam ahogy a fejem felett egyre jobban elsötétedik minden. A nap vakító sugarai már nem hatolnak át a víz zavaros felszínén.

Észrevettem, hogy a víz tetején valami ott lebeg a növényzetbe beleakadva. A síp volt az amit az öregasszonytól kaptam a segítségért cserébe. Biztosan akkor esett le a nyakamról, mikor a mélybe rántott a szellem. Nem volt időm további cselekvésre, mert a kísértet hihetetlen sebességgel húzott lefelé a tó mélyére. Hiába próbáltam megrúgni, semmit sem értem el vele. Csak ártottam magamnak a hiábavaló kapálózással, mert a levegőm is gyorsabban fogyott, s egyre jobban elfáradtam a kimerítő mozgásban. Végül valami csoda folytán az egyik lábam sikerült kiszabadítanom, s egy erőteljes arcon rúgással elkezdtem a felszín felé úszni. Egy röpke pillanatra visszanéztem a mélység felé, s láttam, ahogy a szellem dühös arckifejezéssel a nyomomban van. Kezdtem egyre jobban kimerülni és a levegőm is fogytán volt. Utolsó tartalékaimat felhasználva úsztam a felszín felé, ahol megpillantottam a víz tetején átszűrődő napsugarakat, s egy ezüstösen csillogó tárgyat. Tisztában voltam vele, hogyha még el is érem a felszínt, a szellem nem fogja engedni hogy a partig eljussak.

Ismét le fog húzni a mélybe és akkor már nem lesz annyi erőm hogy elmenekülhessek előle. Egy idióta gondolat volt tőlem de abban a percben csak ebbe az eszement ötletbe tudtam kapaszkodni, hogy ezt a kalandot túléljem. Tudtam, egyetlen próbálkozásom lesz, ha ezt elvétem, akkor mindennek vége. Minden erőmet összeszedve rúgtam fel magamat a felszín felé, közben egyik karommal felfelé nyújtóztam. A rúgás elég erőt adott, hogy a felszínre vigyen, s hasonló lendülettel emelkedtem ki én is a vízből, mint egy tengerből kiugró delfin. Majd ahogy a fejem elért a felszínre, vettem egy nagy levegőt, közben elkaptam a víz felszínén lebegő ezüstsípot. Majd amilyen erősen csak tudtam, belefújtam. Egy pillanat erejéig hallottam a síp hangját visszaverődni a víz felszínén.

Majd ahogy azt előre megjósoltam, a szellem utolért, s a nyakamnál megragadva újfent a mélybe húzott. S hogy ezúttal biztosra menjen, hogy nem szökök majd el tőle, olyan erővel markolta a nyakamat, hogy fekete körmeit a bőrömbe vájta. Egy pillanatra elengedte a nyakamat egyik kezével, míg a másikkal egy nagyobb követ vett fel az iszapos tó fenekéről, s egy határozott mozdulattal homlokon vágott. Annyira fájt, hogy legszívesebben felordítottam volna a fájdalomtól. Sajnos erre sem az idő, sem a helyszín nem volt megfelelő. Láttam, ahogy a vérem vörösre festi a vizet. Zúgott a fejem, a látásom kezdett elhomályosodni. Kezdtem elveszíteni az öntudatomat, s mindennek tetejébe még a levegőm is elfogyott. Ami ezután történt, csak apró villanásokra emlékszem. A víz zavaros hullámzását kék lángok törték át és egy tüzes nyílvessző repült a szellem felé.Végül a kék lángok hamuvá égették a szellem testét, miközben egy erős kar fogta át a derekamat és a felszín felé úszott velem.

– Hope kisasszony... Hope kisasszony, hogy érzi magát? – ahogy lassan kinyitottam a szememet, egy piros ruhás férfival találtam szemben magamat, aki aggódó pillantással vett szemügyre.

Miközben egy kis lámpával belevilágított a szemembe. – Kérem, kövesse a szemével a lámpa fényét.

– Habár majd szét robbant a fejem, azért követtem az utasítását. Miközben a lámpa fényét követtem, átcikázott rajtam a gondolat, mégis hol a csudába is tértem magamhoz? Hamar tudatosult is bennem hogy egy mentőautó kényelmes hordágyán fekszem. – Nagyon jól csinálta, megmentette a fiú életét –

mondta a mentős a lámpát lekapcsolva. – Érez szédülést vagy hányingert? – kérdezte.

– Mi történt velem? Hogy kerültem ide? A kisfiúnak nem esett baja? – rohantam meg kérdésekkel a fiatal mentőst, miközben lassan felültem. Annyira nem voltam képben, hogy már el is felejtettem, hogy az imént beszámolt a fiú állapotáról.

– Hála magának, a fiúnak kutya baja se lett. Hogy pontosan mi történt, arra én sem tudom a választ. Csak annyit tudok, amit a kisfiú elmondott. – Kíváncsian dőltem előre, hogy minden szavát jól halljam. – Játszottak a barátjával és a labda a vízpartra gurult. Aztán a fiú ki akarta hozni a labdát, de megszédült, talán a nagy meleg miatt, és tóba zuhant. Ezután jött maga és kimentette őt.

– Szóval ezt mondta... – hátradőltem és megkönnyebbülten fújtam ki a levegőt.

– A fejét biztosan beütötte egy nagyobb kőbe, mikor a vízbe ugrott. Mindenesetre nem volt mély a seb. Pár öltéssel összevarrtam – közölte kedves mosollyal.

– Köszönöm szépen. Akkor ezek szerint haza is mehetek! – meg sem vártam hogy válaszoljon, már szálltam is le a hordágyról.

– Igen, hazamehet, pihenjen sokat és ha émelygést vagy szédülést érezne, azonnal forduljon orvoshoz.

– Megértettem. – feleltem udvariasan.

– Itt vannak az iratai és a táskája. Elnézést, hogy belenyúltam, de szükségem volt az adataira –

nyújtotta át a hátizsákomat.

– Semmi gond. Köszönöm, hogy ellátott – azzal hátat fordítottam neki és elindultam az ellenkező

irányba. Alig léptem kettőt, hirtelen újra a nevemen szólított.

– Hope kisasszony, várjon egy percet. – Ahogy feléfordultam egy ezüstsípot nyújtott át. – Ezt minden bizonnyal ön vesztette el.