A szerző korábbi kötetei

A szív szabadságharcosai

A messziről jött fiú

Most élsz

A fekete rózsa

A fényfestő

Az aranyműves fia

Kétszáz éves szerelem

Még látlak odafenn

Az élet hangja

Porlik, mint a szikla

A leggazdagabb árva

Elsuttogom százszor

Vakrepülés

Légikisasszonyok – trilógia

Copyright © Bauer Barbara, 2022

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Hegyi Péter

Szerkesztő Hessky Eszter

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Jaffa Kiadó

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-712-2

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Tartalom

1.

Lassan közelítenek, mintha lebegnének.

Ködfelhőből bontakozó kristálytiszta képek, mögötte megannyi apró villanás… talán emlékeké, talán egy még meg sem élt történeté.
Talán egyetlen pillanaté.

Az övé. Az enyém.

Föld mélyébe húzó bánaté, szellő szárnyán táncoló örömé, tenger mélyébe vesző könnyeké, lángok nyelvén tomboló vágyaké.

A miénk.

Két világ, mely egymás nélkül
mit sem ér.

Férjemnek

1.

Ami történt, álom volt, de lehet, hogy maga a valóság. Talán sosem tudom meg.

Az a nap sem volt különb a többinél, bár fogalmam sincs, mikor történhetett. Ahogy azt sem tudom, hol. De abban sem vagyok biztos, hogy véget ért.

Alkonyodott. A városban sosem tűnik fel, ha változnak a fények. A vibráló neon, a színes kavalkád mögött elvész a valóság. Sokszor eljátszottam a gondolattal, hogy beköltözöm a városba, a pörgésbe, ahol sosincs csend, és nem húzódik sötétség a nappalra. De nem volt hozzá bátorságom. Inkább hallgattam éjszakákon át a gondolataimat, és ebbe legfeljebb a szomszéd kutyája vonyított bele, és hajnalonta a falu végi kakas vetett neki véget, közvetlenül akkor, amikor a nappal fényei húzgálni kezdték rólam az éjszaka mindent elfedő leplét. Ekkor, városi pörgés nélkül is, az én életem is elkezdődött, minden áldott nap.

Ezen az estén is éppen a monotonság felé vitt az utam. A tükörben láttam a magam mögött hagyott város kivilágított sziluettjét, ami a meleg nyári estén is úgy festett, mint a karácsonyi vásár fénysoraitól csillogó tér. Átfutott rajtam az újra és újra visszatérő vágyakozás: ott lenne a helyem. De aztán ismét előre néztem, amerre az alkonyat nyugalma várt, és a jól kiszámítható, ámbár unalmas életem, vonyító kutyával, kakassal, ahol a kiszámíthatóság megkíméli az embert a váratlan fordulatoktól. Legalábbis ezt gondoltam.

Bevettem a nagy kanyart, ahol lassítani kellene, mert valóban nagyon éles, de inkább gázt adtam. Mint mindig. Ennyi izgalomra, vagy inkább kísértésre nekem is szükségem van. Amikor éreztem, hogy az autóm szívesen átvenné az irányítást, mindig megizzadt a tenyerem, és hevesebben dobogott a szívem. Azt is tudtam, ha kisodródnék, éppen a kanyar végén álló óriás platánnak csapódnék, ami legalább kétszáz éve áll ott dölyfösen, kaján vigyorral nézve az álhősöket, olyanokat, mint én is, akik két tonnával maguk alatt kísértik a sorsukat, de aztán gyorsan visszahúzódnak a monotonitás biztonságába.

De azért vetettem rá egy pillantást. Nem volt rá sok időm, hisz még mindig nyomtam a gázt, de jó érzéssel töltött el, hogy ismét kijátszottam őt. A halált.

Az út ismét kiegyenesedett. A fények a kanyar mögött maradtak, már a tükörben sem láttam a platánt. Kétoldalról kietlen szántás terült el, ahol a végtelenbe futó friss barázdák sorai belevesztek az ekkor már vérnarancsra festett horizontba. Még csak egy tövises cserjesor sem borzolta a látványt.

Csak a patak nyugodt vize fölött, a felszálló cseppeken táncoló fények okoztak némi káprázatot.

Lassítottam, már nem volt miért sietnem. Ami várt, az nem ment sehová, de még csak nem is változott. Ráadásul szerettem ezt az útszakaszt. Egyenes, hullámzó, ami olykor megdobta az autót, mintha csak repülnék. De most lassan mentem, nem siettettem semmit. Azon a bölcseleten gondolkodtam, ami az én hűtőmre is ki volt ragasztva.

A boldogságot ne mástól várd, de még csak ne is egy másik helytől, munkától, sikertől, és különösen ne egy másik testtől. A boldogságot magadban keresd.

Nos igen, valami ilyesmi, és bár milliószor elolvastam már, még mindig nem tudtam szó szerint idézni. Ráadásul elég pongyola megfogalmazás, én írtam le, több bölcsesség zanzásított kivonataként.

Volt, hogy elhittem, máskor megrántottam a vállam, de volt, hogy dühített. Mondd ezt annak, aki hó végén nem tud enni adni a gyerekének, vagy akinél éppen halálos kórságot diagnosztizáltak, morogtam ilyenkor, és beintettem a spirálfüzetből kiszakított lapnak, amit csiptetős hűtőmágnes tartott elém éppen abban a magasságban, ahol a reggeli kávém mellett kikerülhetetlenné vált.

Odébb tehettem volna, sőt ki is dobhattam volna, de valamiért nem tettem. Pedig nem hittem a sorsban, ahogy a babonák és a különböző parajelenségek és spirituális technikák is hidegen hagytak. Ezt mégsem mertem letépni, összegyűrni és bedobni a kukába. Pedig lehet, hogy ezt kellett volna tennem, majd hátradőlni, és élni tovább a szürke hétköznapokat, beleveszve az unalomba.

Mert hát nem volt rossz az sem. Tulajdonképpen egy szavam nem lehetett. Jól éltem, megvolt mindenem. Szerettem a munkám, vásárolhattam trendi boldogságot, amit hol ízekben, hol márkákban, hol helyekben mértek, és amiket a neten keresztül égettek a retinámba öt másodperces, átugorható blokkokban, amit persze sosem ugrottam át, mert tovább tartott életre kelteni az energiatakarékos állapotban szunnyadó egeremet.

Nem volt rossz, tényleg! A francba, most magamnak bizonygatom, vagy valóban így érzem? Jól érzem magam egyedül! Szeretem a munkámat! Szeretem az életemet! Nincs szükségem másra!

Észre sem vettem, hogy már hangosan kántálom a jól bevált mondatokat, amikkel a család, a barátok, a munkatársak kérdéseire adom hárító válaszaimat. Mert szerintük az nem normális, hogy egy helyes és csinos, okos, harmincas nő egyedül él, és még élvezi is.

És azt sem vettem észre, hogy miközben megpróbáltam elhinni, hogy ezek a mondatok igazak, patakokban ömlöttek a könnyeim. De nem éreztem hozzá semmit, amit az ember olyankor érez, amikor sír. Mintha a testem különvált volna az elmémtől. És azt sem tudtam, hogy a látásomat a könnyek vagy a gondolatok homályosították-e el, és már azt sem tudtam, merre járok. Mintha elértem volna az utcát, ahol be kell fordulnom, noha az sem tűnt fel, hogy időközben beértem a faluba, ahol már égtek az út széli kandeláberek, miután már a nap is lebukott.

Csak a fény volt nagyon éles. Szinte vakított.

De aztán lágyabb lett. És már a szemem sem volt könnyes. De ami igazán feltűnt, az a csend volt, ami hirtelen körbevett. Nem éreztem benne semmi nyomasztót, egyszerűen csak olyan váratlanul jelent meg, hogy meglepett. Olyan hangokat hallottam a nagy csendben, amiket azelőtt sosem. Forgattam a fejem, kerestem a forrását, de nem találtam semmit. Ahogy a fényét sem. Az is egyszerűen csak körbevett. Ráadásul határtalanul. Nem láttam magam körül az autót, de az utcát, a házakat sem. Mintha ködbe vesztem volna, mégis tiszta volt a kép. Viszonyítási pontok nélküli tér. Sosem láttam korábban hasonlót.

Hunyorogtam, hallgattam, kerestem valami magyarázatot, de a szemem és a fülem nem volt a segítségemre. A vaksötétet ismertem, ahogy a néma csendet is, de ez a fényes zsibongás idegen volt. Aztán mozdultam, anélkül hogy léptem volna, a bőrömet pedig elérte egy fuvallat, amit éppúgy éreztem az arcomon, mint ott, ahol ruha fedte a bőrömet, és talán éppen úgy, ahogy belül is. A testemen belül.

Nyúltam volna a szememhez, hogy megdörzsöljem, hogy a kibontakozó látványt jobban lássam, de tiszta volt a kép. Kristálytiszta, szinte ragyogó. És akkor észrevettem valamit. Távol voltak, mégis közel. Testetlen jelenés.

Aztán lassan négy alak bontakozott ki a homályból.

Közeledtem feléjük, bár továbbra sem mozdultam. A hangjuk felerősödött, és már azt is tudtam, miért olyan furcsa a nesz, amit eddig is hallani véltem. A hangjuk nem keringett körülöttem, nem verődött a falakon, nem erősödött vagy gyengült, ahogy a légáramlat játszik vele. Egyszerűen csak megjelent. A fejemben. Ott keletkezett, ahol a gondolat, mégis tudtam, hogy nem az enyém.

Három nő és egy férfi.

A ruhájuk beleveszett az opálos ragyogásba. Mintha csak ködszerű lepel takarta volna a testüket. Már egészen közel voltam hozzájuk, karnyújtásnyira, mégis elérhetetlennek tűntek.

Nem vettek rólam tudomást, de éreztem, hogy figyelnek. Rólam beszélnek, látnak, érzékelnek… döntenek. Igen, biztos voltam benne, hogy a végtelenbe nyúló pillanat sorsdöntő.

Ismertem mind a négyüket. Kutatnom sem kellett az emlékeimben. Úgy sejlettek fel a képek előttem, mintha megannyi mozivászon jelent volna meg körülöttem. Egy időben, mégis mindet érzékeltem.

Belülről szaggatott. Aztán nevetni kezdtem, húzódtam volna össze apróvá, ragadtam volna fegyvert, öleltem volna, majd sírtam, miközben boldogság öntött el. Ellentétes érzelmek, emlékképek, és olyanok is, amiket sosem éltem meg, mégis tudtam, az enyémek voltak… valaha. Rázkódott a testem, mintha végtelen tájakon száguldottam volna keresztül, mintha az idő fogságából szabadultam volna.

Örvénylett körülöttem a világ.

Villanásokra bukkantak fel ők négyen, más-más arcukat mutatták. Minddel találkoztam már.

Mit jelentsen ez? Átsuhant rajtam a félelem, harcolt vele a bátorság.

Akartam.

– Mit? – Kérdés érkezett, és mintha hirtelen kijózanodtam volna. Álltam a tejszerű ködben, kerestem a hang forrását. Biztos voltam benne, hogy hallottam a kérdést.

– Mit? Hogy mit akarok? – kérdeztem vissza, de anélkül, hogy nyílt volna a szám.