Zdeněk Jirotka

Saturnin

– részlet –

Fordította
Balázs Andrea

Nagy Norbert illusztrációival

Az EU finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az EU vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az EU, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

Ez a könyv a Cseh Köztársaság Kulturális Minisztériumának támogatásával jelent meg.

Zdeněk Jirotka: Saturnin
Copyright © Nakladatelství Šulc – Švarc
© Zdeněk Jirotka – heirs, c/o Karolinum Press, 2014
Hungarian translation © Andrea Balázs, c/o Karolinum Press, 2026
Illustration © Nagy Norbert, 2026
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2026
Ezt a könyvet ember írta és ember fordította.
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

ISBN 978 963 493 375 5
ISSN 2064-2989

Első fejezet
Vlach doktor elmélete • Felfogadtam egy inast • Egy betörő esete • Vlach doktor fejtegetése az ép elméről és Püthagoraszról

Bár nem kedvelem túlságosan Vlach doktor hasonlatait és példáit, amelyekkel heves szónoklatát teletűzdeli, azt azért el kell ismernem, hogy a kávéházról és egy tál fánkról szóló szemléletes példázatában mégiscsak van valami. Legalább megközelítőleg be lehet rajta mutatni, milyen ember is Saturnin.

Vlach doktor az embereket ugyanis aszerint csoportosítja, hogyan viselkednek egy kongó kávéházban, ha egy tál fánk tornyosul az orruk előtt. Képzeljenek el egy luxuskávéházat vasárnap délelőtt. Kint gyönyörűen süt a nap, bent alig akad vendég. Már megreggeliztek, elolvastak minden újságot, kényelmesen hátradőlnek a kipárnázott boxban, és elmélázva szemlélnek egy tál fánkot. Az unalom lassan betölti a kávéház minden zugát.

Nos, éppen ilyenkor kell megmutatkoznia Vlach doktor elmélete szerint, hogy az embereknek ki melyik kategóriájába tartozik. Szerinte, akinek nincs fantáziája, lomha és nélkülözi a humorérzéket, az bambán, üres tekintettel bámulja a fánkot akár délig is, azután felemelkedik, és elindul ebédelni.

Alapos a gyanúm, hogy Vlach doktor engem is ebbe a csoportba sorol. Úgy vélem, jogtalanul. A humort és a mozgékonyságot most ne firtassuk, de hogy a fantáziámat kétségbe vonja, miközben tudja, hogy sikerült elfogadhatóan kitöltenem a hivatalos adóbevallási papírokat, az őszintén meglep. No de nem ez a lényeg. Ha ebbe a kategóriájába tartozom is, számomra még mindig kedvesebb, mint a második csoport tagjának lenni. Annak ugyanis a tál fánkot bámulva, úgymond, az jár a fejében, mi lenne, ha a kávéház többi vendégét egyszer csak, minden előzetes figyelmeztetés nélkül, bombázni kezdené a péksüteménnyel.

Nem értem, hogy egy józan, felnőtt ember hogyan gondolhat ilyesmit. Miközben teljes mértékig egyetértek azzal, hogy Vlach doktor, a saját állítása szerint, ebbe a csoportba tartozik. És érthetetlen módon még büszke is rá. Az embereknek ezt a csoportját ő szellemileg érettebbnek tartja. Én azonban el sem tudom képzelni, mi köze lehet a szellemi érettségnek ahhoz, ha valaki arról ábrándozik, hogyan durran szét a fánk a kávéház ártatlan vendégeinek fején. Elképzelni sem tudom, de rendben, erről ne nyissunk vitát. Megvan ugyanis a véleményem a Vlach doktorral folytatott vitákról. Valahányszor eszmecserébe bocsátkoztam vele, úgy éreztem magam, mint aki ész nélkül nekiront a völgygátnak.

Ha a sors nem hozott volna össze Saturninnal, sosem hittem volna, hogy létezik az embereknek egy harmadik kategóriája is, akik amolyan fehér hollók. Gondolok itt azokra, akiket a levegőn át süvítő fánk képe annyira magával ragad, hogy fogják magukat, és az elképzelésüket valóra is váltják.

Az efféle személyek iránt Vlach doktor mérhetetlen tiszteletet érez. Szerinte ahhoz, hogy valaki ezt megtegye, nem elég született komédiásnak lennie, hanem bátorságra, temperamentumra, és ki tudja mi mindenre van még szüksége. Véleményem szerint ritka őrültnek is kell lennie, mert minden értelmes lényt megdöbbent, hogy létezhetnek még emberek a társadalom védelmében kialakított alkotmányos renden kívül. Sajnos arra a sorsra jutottam, hogy kénytelen voltam mindezt a saját bőrömön megtapasztalni. Az efféle emberek tényleg léteznek, és ez idáig nem is igen korlátozták őket személyes szabadságukban. És Saturnin valóban ilyen.

Ha visszatekintek életem legutóbbi, rövid időszakára, sok mindenen elcsodálkozom. Például, hogy ezalatt mennyi minden történt. Életem olyan intenzív lett, hogy a felgyorsult eseményeket alig győztem követni. Olyan voltam, mint aki a behavazott hegyről lefelé ereszkedve hófödte jégre lép. Gyanítom, hogy a tükörsima jégen lefelé csúszva nem viselkedtem túl méltóságteljesen. Szerintem ez teljesen érthető, és kíváncsi lennék, ki merné a szememre vetni. Olyan tanácsot, hogy bármikor letérhettem volna a síkos útról, csak az adhat, akinek fogalma sincs, mit jelent, ha valaki az utolsó pillanatig küzd kibillent egyensúlyáért. Egyébként nem is volt olyan kellemetlen, sőt szerintem megérte. Rég kinőttem már a kamaszkori ábrándozásokból, kedvelem a nyugodt, megfontolt életet, mégis úgy vélem, senkinek sem árt, ha olykor szokatlan események zúdulnak rá. A fröccsbe még senki sem fulladt bele, a kellemetlenségeket pedig az ember elfelejti. A hóviharban megtett kínos út később, az idő távolából, meglehetősen izgalmas kalandnak tűnik.

Meglehet, szabad és aránylag fiatal emberként inast fogadnom nem volt túl bölcs dolog. Mi több, szertelen volt, sőt regénybe illő. Bizonyos, hogy Csehországban alig akad fiatalember, aki saját inassal rendelkezik, ezért nyugodt, konzervatív alkatomnak az emlék, hogy ily különös dolgot műveltem, kellemetlen.

Saturnin újsághirdetés útján keresett állást, a munkával kapcsolatos feltételei elfogadhatóak voltak számomra, és rendelkezett néhány ígéretes ajánlással is. Külseje és viselkedése nagyon megnyerő volt. Később megtudtam, hogy alapos, rendszeres képzésben részesült. A neve meglehetősen szokatlan, de valahonnan ismerős volt, és nemrég jöttem csak rá, hogy honnan. Kezembe került egy talán két éve megjelent újságcikk arról, hogy betörési kísérlet történt professzor Luda villájába, és beugrott, hogy erről annak idején a kávéházban beszélgettünk is. Saturnin akkor a nap hőse lett, és a lap komolyabb olvasói a fejüket csóválták eljárásán. Egyébként itt az újságcikk:

Egy betörő különös esete. Augusztus 6-ra virradó éjszaka prof. Luda történész, műgyűjtő villájába ismeretlen betörő hatolt be, és megpróbálta felfeszíteni a páncélszekrényt, amelyben prof. Luda néhány értékes arany régiséget őrzött. Mielőtt kinyitotta volna a páncélszekrényt, tevékenységében megzavarta Saturnin úr, a ház alkalmazottja. Hogy mi zajlott le a két férfi között, kivizsgálás tárgya. Amikor ugyanis a rendőrség egy telefonhívásra a helyszínre érkezett, a betörő eszméletlenül feküdt, nagy hasított sebbel a fején. Saturnin úr kissé szokatlan vallomást tett. Azt állította, hogy a betörő saját magát sebesítette meg, méghozzá egy buzogánnyal, Luda professzor gyűjteményéből. Furcsa vallomása mellett makacsul kitart. A betörő a kórházban magához tért, és azt állítja, hogy nem emlékszik a nevére. Az előzetes kivizsgálás szerint az esemény a következőképpen zajlott le: a megzavart betörő élesre töltött fegyverrel megpróbált ráijeszteni Saturnin úrra. Saturnin úr kicsavarta a fegyvert a kezéből, és kihajította az ablakon át a kertbe, ahol később meg is találták. Majd Saturnin úr hosszas beszédet tartott a betörőnek, amelyben kifejtette, hogy egyenlőtlenül felfegyverzett ellenfeleknek párbajozni nem tisztességes. Rákényszerítette a betörőt, hogy vegyen le a falról egy fegyvert, a betörő leírása szerint egy botot, amelyre lánccal egy golyó van erősítve, majd ő is leakasztott a falról egy hasonlót. Zavaros formalitások után megkezdték a párbajt, amelynek során a betörő megsérült. Az eset érdekessége, hogy a betörő nem zárja ki annak lehetőségét, hogy fejsérülését ő okozta saját magának. Elmondása szerint a szerszámot nagyon nehéz volt kezelni, néhányszor alig tudta elkapni a fejét saját fegyverének keringő golyója elől. Ezenkívül az egész küzdelem során attól rettegett, hogy összetöri a csillárt. Elmondása szerint örül, hogy ennyivel megúszta. A kivizsgálás befejeztével nem feledkezünk meg lapunk olvasóinak részletes tájékoztatást adni.

Mint említettem, Vlach doktorral nem lehet vitázni. Nem elég, hogy rám zúdítja a szavait, mint egy piaci kofa, de legtöbbször egy fordulattal olyasmi ellen indít heves szónoklatot, amiről szándékomban sem állt beszélni. Ez a körülmény hatással lesz elbeszélésem összefüggéseire is, mit lehet tenni. Vlach doktor váratlan megszólalásai hatására a gondolatmenet olykor kriminalisztikai eszmecserével indul és azzal is zárul, miközben szinte folyamatosan a pisztrángfogásról van szó. Vlach doktor már csak ilyen, és egy ötvenéves embert megváltoztatni meglehetősen nehéz.

Amikor egyszer megkérdeztem tőle, mit gondoljon egy épelméjű ember az újságcikkben leírt eseményekről, azt felelte, nagyon nehéz eldönteni, mert manapság már senkinek sem ép az elméje. Azt mondta, agyunkat mindannyian nagyon szűk szakterület szolgálatába állítottuk, és minden erőnkkel azon igyekszünk, hogy a többi agytekervényünk elsorvadjon. Amint ez megtörténik, felfigyelnek ránk a feletteseink, és megkezdődik a karrierünk. Szerinte elképesztő, hogy az emberek nagy része mennyire nem használja az agyát még a legegyügyűbb, legegyszerűbb mérlegelésre sem.

Vlach doktor további bő egy órán át beszélt, de már nem nagyon emlékszem, miről. Végezetül nagyon elismerőleg nyilatkozott Püthagoraszról. Véleményét nem cáfoltam meg, de ami azt az állítását illeti, hogy ma már nincs épelméjű ember, úgy gondolom, Vlach doktornak ezt csupán saját magára kellene vonatkoztatnia.

Második fejezet
Nyugodt, régi ház • Elvből nem használok közmondásokat • Saturnin túlzásai • Hajón lakunk • Ráállok, hogy elfogjuk Marcus Aureliust • Egy férfi sem viseli el, ha kétségbe vonják a bátorságát

Szeretném, ha elképzelnék, milyen nyugodtan éltem, mielőtt Saturnin az inasom lett. Egy kis lakást béreltem egy régi polgári házban, amely mindig komoly hatást tett rám egyedi varázsával. Nagyon meg voltam vele elégedve. Az efféle házak gazdag homlokzati stukkózásukkal, kitaposott kőlépcsőikkel, folyosóik intim félhomályával és magas, tömör ajtóikkal lelkileg sokkal közelebb állnak hozzám, mint a modern épületek uniformizált közege. Valahogy úgy érzem, hogy a meghitt emberi léthez hozzátartozik a kellemes, nyugodt félhomály.

Vlach doktor szerint ez az érzés barlanglakó őseinktől származik. Egyébként is nagyon becsmérlően nyilatkozott a lakásomról. Nem értette, hogy élhetek abban a házban. Azt mondta, amint belép az épületbe, összeszorul a szíve, lelkét nyomasztó emberi tragédiák képzete tölti be. Szerinte a hosszú éveken át bent lakó emberek mind magukkal vitték a boldogságukat, de fájdalmaikat, szomorúságukat, csalódásaikat otthagyták. Állítja, hogy a ház összes fala magába itta a boldogtalan éjszakák könnyeit, amelyek után már nem következett reggel. Szóval, Vlach doktor szerint borzalmas dolgoknak kellett ott történniük, és ha belép, az mind rászakad.

Tudomásom szerint semmi borzasztó nem történt, egyszer dőlt csak le az állványzat, de nem Vlach doktorra, hanem az udvarra. Senkinek semmi baja nem történt, nincs ok tehát a szomorúságra. Vlach doktor később azt mondta, jobb, ha a szomorúság zuhan rá és nem az állványzat. Így vonja ki magát minden komolyabb beszélgetésből.

Tehát egy csöndes kis lakásban éltem, falain kifakult tapétával és ódon, széles keretű képekkel. Zenélő ingaóra mérte az időt a hatalmas füles fotelban töltött estéken.

Igen, meglehetősen gyakran vagyok otthon, különösen, ha kint kedvezőtlen az időjárás. Sötét éjszakákon, mikoron az ég esőáradatot zúdít a földre, zord vihar rázza le a fákról a levelet, szélvész süvít ódon várak tornya körül, riadt varjak károgásával keveredve, mikoron magányos vándorok dagasztják a sarat az úton, kétséges céljaik felé tartva, eme sötét éjszakákon hosszú órákat töltöttem a kályha mellett ülve, és a jó öreg Václav Beneš Třebízský valamelyik történelmi regényét olvastam. Majd aludni tértem, és álmomban szerelmes nő sírását, lángoló tetőgerenda ropogását és bosszúesküt hallottam, reggel felébredve pedig azon csodálkoztam, hogy Prága utcáin villamos közlekedik. És igencsak meglepődtem, hogy a kávé, amit Suchánková asszony reggelire hozott nekem, nincs megmérgezve.

Ez a Suchánková asszony egy idősebb hölgy volt, fekete haja elválasztva, és szinte anyásan gondoskodott rólam. Nem nélkülöztem semmit, nem volt mire panaszkodnom, és talán épp ez volt a baj. Van erről egy közmondás, de szólásokat és mondásokat elvből nem használok. Szívből gyűlölöm őket. Ha majd megismerik Kateřina nénémet, megértik, hogy miért.

Tehát ebbe a csöndes, nyugodt környezetbe toppant be egy napon Saturnin, és kötelességének érezte, hogy olyan mozgalmassá tegye az életemet, amennyire csak tudja. Mint látni fogják, ez sikerült is neki.

Az érthetőség kedvéért: nem akarom azt állítani, hogy Saturnin nem volt jó inas. Minden tulajdonsága megvolt ahhoz, amivel egy jó inasnak rendelkeznie kell. Jóképű, szőke hajú férfi, tisztességes, megbízható és nagyon okos. Mindig az volt az érzésem, hogy legalább annyira lehetne egy nemzetközi konszern vezetője, mint személyi inas. Az igazgatói széket természetesen nem váltogathatná olyan gyakran, mint inasként betöltött állásait.

Amikor bemutatta az iratait, konstatálnom kellett, hogy legutóbbi munkahelyéről hiányzik az igazolás. Később megtudtam, miért nem kaphatta meg. A helyet egy meglehetősen abszurd jelenet után hagyta ott. Valamiféle ámokfutás kerítette ugyanis hatalmába abban a pillanatban, amikor rádöbbent, hogy egy percig sem tűri tovább munkaadónője viselkedését. Dühében, amelyről minden okom megvan azt feltételezni, hogy színlelt volt, a lakás berendezését megbocsáthatatlan módon tönkretette, meglepett munkaadóját pedig a kastélypark szökőkútjának medencéjébe dobta, és csak ezek után higgadt le. Nem nevezem meg a szóban forgó hölgyet, bár nagyon is jól ismerem, csupán annyit szeretnék megjegyezni, hogy tapasztalatom a hölggyel bizonyos mértékig megmagyarázza, sőt, talán fel is menti Saturnint tette alól. Úgy értem, nagy számban ismerek olyan embereket, akik szívesen beledobták volna a hölgyet a szökőkútba. Egyikük sem fejezte volna be azonban úgy a tettét, ahogy Saturnin. Amikor ugyanis a hölgy derékig felbukkant a medencéből és teljes értetlenséggel elkövetőjére csodálkozott, Saturnin mereven meghajolt előtte és közölte, hogy meg van terítve. Majd távozott, hogy becsomagolja a holmiját.

Jóval később kénytelen voltam belátni, hogy az efféle esztelen helyzetek kiprovokálása a szenvedélye. Nem gondolom ugyanakkor, hogy velem szemben megengedett volna magának ilyesmit. Egyrészt a testalkatom meggyőzte arról, hogy nem feltétlenül az ő elképzelése szerint alakulnának a dolgok, másrészt féken tartotta természetes emberi méltóságom. Mégis, attól fogva, hogy a szolgálóm lett, nem tudtam sem a napját, sem az óráját annak, hogy mikor leszek kénytelen teljességgel előreláthatatlan, meghökkentő és rendszerint meglehetősen kellemetlen szituációkat megoldani.

Úgy kezdődött, hogy amikor Suchánková asszonnyal beszélgetett rólam, állítólag a leglehetetlenebb titulusokkal látott el, mint például sir, Őméltósága, szahib vagy Nemzetes úr, attól függően, hogy éppen mit olvasott előtte. Majd különféle vadásztrófeákat, így bivalyszarvat, elefántagyarat, vagy állatprémeket és hasonlókat hordott a lakásomba. Később kiderítettem, hogy vezető színházunk kellékesétől kölcsönözte a rekvizitumokat. Ha nem voltam jelen, barátaimat rólam szóló kitalált vadászhistóriákkal traktálta. Ezzel magyarázhatom csupán, hogy a kávéházban néhány ismerős hölgy azzal a kéréssel lepett meg, meséljem el, hogyan öltem meg egy cápát a fényképezőgépem állványával. Természetesen tiltakoztam, hogy valaha is ilyesmit tettem volna, azóta mégis túl szerény hős hírében állok.

Hiába törtem a fejem, hogy Saturnin miért tesz ilyesmit. Eleinte arra gondoltam, talán kórosan arra vágyik, hogy egy kalandor gentleman inasa legyen, és prózai alkatomat kénytelen a hős nimbuszával övezni. Később azonban arra a meggyőződésre jutottam, hogy egyszerűen ez a szórakozása.

A humora is elfogadhatatlan volt. Egyszer egy zavaros viccelmélettel állt elő, az úgymond kanadai viccekről. Ha jól értem, ezeknek a vicceknek a poénja abban áll, hogy vagy leég a ház, vagy valaki súlyosan megsérül. Nem mondhatnám, hogy ez a fajta humor megnyeri a tetszésemet.

Úgy fél év után Saturnin azt a nézetét vezette elő, hogy a lakásból, amiben addig nyugodtan éltünk, el kellene költözni, mert nem elég nagy. Ez végső soron igaz volt. Eredetileg bőven elfértem benne, de ha látott már valaki bivalyszarvat…, de ez hosszú történet. Magától értetődő, hogy Vlach doktor támogatta Saturnint. Azt mondta, már rég el kellett volna költöznöm abból a házból, gyatra az egészségem, és dohos a lakás. Egy fikarcnyi igazság sem volt benne. Először is a lakás csöppet sem volt dohos, ami pedig az egészségemet illeti, Vlach doktornak fogalma sincs róla. Utoljára akkor vizsgált meg, amikor kanyarós voltam, úgy tízéves korom körül.

A történet úgy ért véget, hogy Saturnin egy délután felkeresett barátaim körében, és diszkréten közölte velem, hogy elköltöztünk. Hozzátette, hogy a folyón lakunk, nem messze a lánchídtól.

Láthatóan jól jött volna neki, ha elájulok. Én azonban megőriztem teljes nyugalmamat, és folytattam a megkezdett kártyapartit. Csak este, miután felhajtottam néhány konyakot, néztem el a régi lakásba. Valóban üres volt, és Suchánková asszonynak ki volt sírva a szeme. Abból, amilyen stílusban a ház tulajdonosa beszélt velem, úgy ítéltem meg, hogy jobb, ha nem érdeklődöm a kiköltözés részletei felől. Majd elmentem a lánchídhoz. Esztelenség volt, de valahová mennem kellett. Saturnin a parton állt, lapos tengerészsapkával a fején, és kapitánynak szólított.

Attól fogva lakóhajón éltünk, és nem állíthatom, hogy olyan borzasztó lett volna. Igaz, hogy mindjárt az első héten egy éjszaka kilazult a horgony, és a hajónk elszabadult. Kellemetlenül érintett, ugyanis teljes volt a sötétség, és először azt hittem, Saturnin megfulladt, mert sehol nem találtam. Később kiderült, hogy az árbóckosárban aludt. Egyébként ettől a zavaró esettől eltekintve nem volt semmi okom panaszra az új lakóhelyemet illetően. Sok mindennel meg kell békélni az életben.

Ezzel azonban nem akarom azt mondani, hogy kitettem volna magam Saturnin kényének-kedvének. Nem tehettem, már csak azért sem, mert nem volt közömbös a hírem, amit hóbortjaival amúgy is jelentősen megtépázott. Kezdtem eszelősen vakmerő és szélsőséges ember hírében állni. Mint mondjuk a kalandos életű filmpionír Harry Piel. Egyszer valamelyik újság megemlítette a lakóhajónkat, és ebben az összefüggésben mint „közismert sportolónk” szerepeltem. Másnap véletlenül meghallottam, amint Saturnin felháborodva taglalta a tüzelőt szállítónknak, hogy a szerkesztő nem írta bele a cikkbe, hogy „ragadozókra vadászom”, pedig határozottan kérte rá.

Az egyre növekvő és alaptalan, számomra igen kellemetlen pletyka, hogy rendkívüli férfi vagyok, súlyos következményekkel járt. Egy éjszaka például hivatalos sapkát viselő férfi ébresztett fel, és elmagyarázta, hogy sürgős szükség van a segítségemre. Jelentős adag kombinatorikai készségre volt szükségem, hogy zavaros elbeszéléséből megértsem, egy gondozott, azt hívén magáról, hogy ő Marcus Aurelius, megszökött, és az intézmény gondnoksága úgy véli, az én kvalitásaimmal gyerekjáték az illetőt befogni. Nehéz csalódást okoznia annak, akiről az embereknek jó a véleményük. Felkeltem hát, és sebtében felöltöztem. A hivatalos sapkát viselő férfi azt állította, meg kell kérnie engem, hogy legyek szíves, vigyek magammal puskát. Nincs semmiféle puskám, így kimentettem magam. Azt feleltem, nem lesz rá szükségem, és a hivatalos sapkás férfi leplezetlen tiszteletet kifejező arccal tekintett rám.

Utasításokat adtam Saturninnak arra az esetre, ha nem térnék vissza, és útra keltem a férfival az esős éjszakában. Csupán az útközben folytatott beszélgetésből derült ki, hogy a gondozott, Marcus Aurelius, az állatkert oroszlánja.

Bizonyos, hogy legalábbis átlagosan bátor férfi vagyok, de képzelhetik, hogyan éreztem magam. Nem is gondolok rá szívesen. Szerencsére az ügy jól végződött. Az állatkert alkalmazottainak ugyanis sikerült elfogniuk az oroszlánt, miután a 12-es villamos motoros szerelvényét hiába támadta, és fáradtan elaludt. Beavatkozásomra tehát nem volt szükség, az állatkert gondnoka mégis hálás szavakkal nagyra értékelte hajlandóságomat, amellyel Prága veszélyeztetett lakosságának segítségére siettem, majd kifejezte reményét, hogy legközelebb lesz rá mód, és saját kezemmel fülön foghatom valamelyik ragadozót. Talán azt képzelte, épp erre vágyom.

Másnap az állt a lapokban, hogy rendkívül készségesen segítettem szegény Marcus Aurelius elfogásában. Képzelhetik, hogy ez az eset is Saturnin malmára hajtotta a vizet.

Amikor az esetről doktor Vlachhal beszélgettem, meglepő véleményének adott hangot, szinte megsértett. Közölte ugyanis, hogy szerinte a legenda, amivel Saturnin körülvett, a javamra szolgál. Különben nem tudná mivel magyarázni, hogy hajlandó voltam éjszaka a Troja negyedbe menni oroszlánvadászatra.

Mindig is úgy véltem, születni kell arra, hogy valakinek érzéke legyen megítélni az emberek jellemét. Sem az évek, sem a tapasztalatok nem hozzák meg ezt a képességet, amint ezt Vlach doktor is bizonyítja. Egyébként hogy juthatna ilyesmi az eszébe? Milyen balgának, milyen hiúnak tarthat! Ha kalandor hírében óhajtanék tetszelegni, én magam tennék érte, és nem várnám meg, hogy az inasom intézkedjen. Nem tekinthetünk el attól a ténytől sem, hogy a körülmények hoztak ilyen helyzetbe, és súlyos döntésre kellett jutnom úgy az igazságérzetem, mint született büszkeségem szempontjából.

Ha valaki normális, józan állampolgárként nyugodt életet él, barátainak és ismerőseinek semmi okuk sincs azt mérlegelni, hogyan viselkedne, ha megtámadná egy feldühödött bivaly. Képzeljék csak el magukat a saját környezetükben, és rájönnek, hogy ez esztelenség. Gondoljanak bele, Saturnin az ötleteivel szinte kényszerítette a barátaimat, hogy ítélkezzenek fölöttem. Szándékosan próbáknak tett ki személyes bátorságomat illetően, akár egy kísérleti nyulat.

Én például sosem állítottam azt a bizonyos ostobaságot a cápáról és a fényképezőgép-állványról, de képzeljék csak el, hogy éreznék magukat, ha a legszebb leányajkak, amiket valaha láttak, kétkedőn lefittyedve így szólnának: – Maga és a cápa?! – Nyilván érthető, ha bizonyos döntéseimet megpecsételte óhajom, hogy egy napon azt mondhassam: – Igen, Barbora kisasszony, én és a cápa, én és az oroszlán, én és bármilyen veszély a világon.

Utószó a Saturnin
magyar kiadásához

A könyv, amit a kedves olvasó a kezében tart, régóta a csehek egyik legnépszerűbb olvasmánya, a humoros irodalom egyik alapműve. Első helyezést ért el a csehek 2009-es Kedvenc Könyvem (Kniha mého srdce) televíziós vetélkedőjén – ez A Nagy Könyv országos magyar programsorozatának felelt meg. 2018-ban pedig nemzetközi mezőnyben a csehek megválasztották Az Évszázad Könyvének. Hogy minek köszönheti az 1940-ben írt szatirikus regény töretlen népszerűségét? Nem kell sokat magyarázni, ha Karinthy Frigyes, Rejtő Jenő, P. G. Wodehouse könyveire, vagy a Csengetett, Mylord? című filmsorozatra gondolunk.

A Saturnin (ejtsd: szaturnyin) hazájában eddig 24 kiadást ért meg, és tucatnyi nyelvre lefordították. A műből játékfilm és tévéfilmsorozat is készült, a színházak újra és újra műsorukra tűzik, mondatai szállóigévé váltak, a csehek ma is idézik, értik és értékelik az utalásokat.

Zdeněk Jirotka kötetének közvetlen hazai elődei Jaroslav Hašek világhírű könyve, a Švejk, egy derék katona kalandjai; Karel Čapek és Karel Poláček életműve; továbbá kortársa, Vladislav Vančura Szeszélyes nyár című kisregénye, és a belőle készült film Jiří Menzel rendezésében. Leszármazottai közé tartozik a Magyarországon ma is nagy rajongói körrel övezett legendás „sörfilozófus”, Bohumil Hrabal a maga anekdotázó stílusú könyveivel és a belőlük készült filmekkel – szintén Menzel rendezésében, így például a Szigorúan ellenőrzött vonatok, a Sörgyári capriccio és az Őfelsége pincére voltam. Wodehouse mellett hatott a regényre az angol mester J. K. Jerome, de az esténként más és más szereplő által elmesélt történetekből könnyen ráismerünk Boccaccio Dekameronjának szerkezetére is. És persze asszociálhatunk a magyar filmtörténet népszerű vígjátékára, A tizedes meg a többiekre, amelyet Keleti Márton rendezett 1965-ben. Egyik főszereplője, Albert, az inas, akit Major Tamás jelenít meg, hasonló tulajdonságokkal rendelkezik, mint az intelligens Saturnin, és feltehetőleg ugyanannak a két háború közti divatnak a szüleménye. (Párhuzamként megemlíthetjük a Hyppolit, a lakájt is 1933-ból, illetve 1999-es újrajátszását.)

Jirotka művét ugyanis átszövi a furfangos inas toposza, fő szála pedig egy szerelmi történet egy társas nyaralással egybekötve a hegyekben.

A szórakoztató, szellemes és kihívó eszmefuttatásokkal, szójátékokkal fűszerezett olvasmány különös jelentőségűvé vált a második világháború idején: az 1939-től náci megszállás alatt élő csehek számára felüdülést hozott a háború előtti aranykor, az első Csehszlovák Köztársaság életének derűs felidézése. A nehéz évek átvészeléséhez erőt adott, sőt ellenállással vértezte fel olvasóit. Így a Saturnin 1942-ben, amikor megjelent, azonnal bestseller lett, szerzője attól fogva szabad foglalkozású íróként dolgozhatott.

Zdeněk Jirotka (ejtsd: zdenyek jirotka) 1911. január 7-én született az akkori Osztrák–Magyar Monarchiához tartozó Szilézia fővárosában, Ostravában, és 2003. április 12-én halt meg a Cseh Köztársaság fővárosában, Prágában. Anyja (Žofie Sumíková) kézimunkázást tanított, és jóval fiatalabb volt apjánál (Ladislav Jirotka), akinek reklámügynöksége volt, de gipszstukkóműhellyel is rendelkezett, ezenkívül egy helyi amatőr színház tevékeny alapító tagjai közé tartozott. Szülei 1922-ben elváltak. 1925-től Jirotka az ostravai reálgimnáziumba járt, ötödikben azonban kizárták a katekizmustanára ellen elkövetett kamaszos csínye, úgymond „merénylete” miatt, ugyanis pattogó golyókat dobált rá – merészsége tehát már ekkor megmutatkozott. Ezután apjához költözött Hradec Královéba, ahol kőművestanonc lett. 1933-ban leérettségizett az ottani építőipari középiskolában, majd belépett a hadseregbe, és 1939-ig szolgált gyalogos tisztként, illetve katonai építkezéseket felügyelt különféle városokban.

A náci Németország 1939. március 14. és 16. között megszállta Csehszlovákiát, megkezdődött a második világháború. E világtörténeti jelentőségű évben Jirotka magánéletében is komoly fordulat következett be: szeptember 2-án megnősült. Feleségével, Helena Slezákovával „tökéletes párt alkottak”. Jirotka humorára jellemző, hogy amikor házasságuk 25. évfordulóját ünnepelték, egy bonmot szerint felesége megkérdezte tőle, vajon ugyanúgy szereti‑e még mindig, mint kapcsolatuk elején, mire ő azt válaszolta: „Ha belegondolok, annál is jobban szeretlek, merthogy akkoriban tudtam volna élni nélküled, de ezt ma már el sem tudom képzelni…” A Saturnint 1940–41-ben írta, tehát friss házasok voltak, ezért feltételezhető, hogy a regény szerelmi szálának életrajzi vonatkozásai is vannak, és valamilyen módon róla és újdonsült feleségéről szól – ráadásul a történetet Jirotka egyes szám első személyben meséli el. Házasságukból három gyermekük született: Hana, Zdeněk és Antonín.

1940-től Jirotka a Szociális Minisztérium munkatársa volt, emellett a Lidové Noviny (kb. Népújság) című napilapnak írt. Ekkor kapott kedvet a regényíráshoz. Mivel nappal dolgozni járt, az esték maradtak alkotni. A háború miatt kötelező volt az elsötétítés, ezért művét a fürdőszobában írta a kád mellett egy széken, írógépére görnyedve. A regény megjelenése 1942-ben akkora sikert aratott, hogy máris nekilátott második művének, a Muž se psem – Férfi kutyával című krimiparódiának a megírásához, amely 1944-ben, a háború legnehezebb évében jelent meg. Akinek e kikapcsolódást nyújtó könyveket módja volt olvasni, könnyebben viselte a korszak szorongásait. Jirotka szórta az élceket, például egy barátja kérdésére, hogy miért lett író, azt felelte: azért, hogy ne tévesszék össze a korabeli azonos nevű jégkorongozóval…

A háború végével új fejezet nyílt mindenki életében. Jirotka sokfelé, sokféle munkát végzett: 1945 és 1951 között a Lidové Noviny, akkori nevén a Svobodné Noviny (Szabad Újság), majd 1951 és 1953 között egy szatirikus hetilap, a magyar Ludas Matyinak megfelelő Dikobraz (szó szerint: tarajos sül, sündisznó) szerkesztőjeként dolgozott. 1953-tól 1962-ig a Csehszlovák Rádió Humor és Szatíra Szerkesztőségének, később a Cseh és Szlovák Irodalmi Szerkesztőségének munkatársaként tevékenykedett. 1962-ben főszerkesztő-helyettesként visszatért a Dikobrazhoz, és ebben a minőségében dolgozott 1971-es nyugdíjaztatásáig. Tagja volt a nemzetközi PEN Clubnak.

Többször felkérték, hogy írja meg a Saturnin folytatását, de egy történet szerint az 1968-as „prágai tavaszt” leverő szovjet hadsereg és a „baráti országok” bevonulása után azzal a merész tréfával ütötte el a dolgot, hogy talán nekikezdene, Saturnin orosz hadifogságban címmel – utalva a Švejk folytatására, melynek címe: Švejk orosz hadifogságban, és amelyet Jaroslav Hašek jegyzetei alapján barátja, Karel Vaněk öntött formába 1926-ban, Hašek halála után, egy trilógia második részeként. Nem csoda, hogy Jirotkát a pártból is kizárták, és a továbbiakban a könyvei sem jelenhettek meg, mi több, egy ideig az Újságírók Klubjába se járhatott el ebédelni. A Saturnin „második élete” 1985-ös újrakiadásával indult, ami politikailag vakmerő vállalkozásnak számított, ám megint átütő sikert hozott. A csehek kultikus grafikusa, Adolf Born bájosan bizarr illusztrációival közismert azóta is.

Jirotka sokoldalú egyéniség volt: szépíró, zsurnaliszta, kiadói, rádiós és tévés szerkesztő, rádió-, tévéjátékok és számos tárca, novella szerzője. Noha publikált még néhány könyvet, az utókor mégis egykönyves alkotóként tartja számon, épp a Saturnin sikerének és hosszú utóéletének köszönhetően.

Hogy milyen világban találja magát a kedves olvasó? Az 1930-as évek prágai nyüzsgésében, valamint a cseh hegyekben. A kis híján egy évszázados történetben bemutatott fiatalok élete nem sokban különbözik a maiakétól. A főszereplő ifjú egy leromlott polgári lakást bérel a belvárosban, dolgozik és teniszezni jár. Megszokott rutinja azonban gyökeresen átalakul egy régi vágású inas felbukkanásával. Saturnin, az urának látszólag minden kérését teljesítő agyafúrt figura a legváratlanabb, hajmeresztő helyzetek elé állítja munkaadóját. Például önhatalmúlag egy lakóhajót szerez neki a Moldván. (A lakóhajó akkoriban közkedvelt nyaralási forma volt a kis folyókon és tavakon. Magyarországon régen a Tiszán lehetett látni ilyen jellegű építményeket, de Amszterdamban például ma is sokan élnek folyamatosan efféle vízi életmódot a városban és azon kívül.)

A hajóra költözésük után nem sokkal váratlanul betoppan a fiatalember erőszakos nagynénje és annak hebehurgya serdülő fia, rengeteg kellemetlenséget okozva. Majd a rokonok együtt nyaralnak a nagyapa villájában a hegyekben, néhány jóbarát társaságában. Köztük, hogy, hogy nem, főhősünk számára legalábbis rendkívüli fejleményként, a teniszklubban nemrég megismert csinos játékospartner kisasszonnyal, Barborával… Csehországban rengeteg az erdő, a kiterjedt hegyvidék, és az 1920-as évek óta, napjainkig töretlenül, a városiak nagy divatja a kirándulás, a nomád élet a szabad ég alatt, sátorban, faházban, táborozással, gitárral, bendzsóval, szájharmonikával. Ennek az életmódnak is részesei lehetünk, sok galiba, ijesztő fordulat és vicces párbeszéd formájában. A kalandok során Saturnin, a maga meghökkentő módján, szerencsére mindig mindenre talál megoldást. Gazdája tehát az ő jóvoltából kizökken passzív életéből, megedződik, és különféle megpróbáltatások után végül elnyeri az áhított ifjú hölgy kegyeit.

Bár a címszereplő karakteres alak, Saturnin, inasként gazdája kényelmét hivatott szolgálni, észrevétlenül mesterévé, sorsának alakítójává válik. Sosem várt, képtelen körülményekkel kész tények elé állítja a fiatalembert, aki így kénytelen megküzdeni életének konfliktusaival. Ezáltal a mű önkéntelenül is némiképp fejlődésregénnyé alakul.

A regény nyelvezete alapvetően a korszakot jellemző újságírói stílus, akárcsak a világhírűvé vált Jaroslav Hašek és Karel Čapek munkásságában. Ugyanakkor Jirotka tehetségét bizonyítja, hogy számos irodalmi műfajt és stílust parodizált. Nemcsak szellemesen, hanem fantáziadúsan, a groteszkig, sőt az abszurditásig eljutva – könnyed előadásmódja miatt igen olvasmányosan. Így hát érdekes (bár pártszempontból érthető), hogy a 20. századi hagyományos akadémiai irodalomtörténet nem foglalta kánonjába. A közönség viszont annál inkább.

A beszédstílus az egyes szereplők személyiségét jellemzi, a karikírozott nyelvezet a komikumot erősíti. Fordítási szempontból ez jelentette az egyik fő feladatot. Elsőként az egyes szám első személyű elbeszélő, a fiatalember hangját kellett megtalálni. Ez a mű alapstílusa. Ehhez kapcsolódik Vlach doktor filozofáló, tudálékos-bonyodalmas előadásmódja, Saturnin kissé merev és választékos, célzásokkal teli rejtélyes beszéde, az anekdotázó nagyapa és Kateřina néni szólások, közmondások láncolatából álló vég nélküli mondókája.

A legnehezebb azt volt visszaadni, hogy az író elbeszélése során nemcsak hogy kéjesen teletűzdelte a bekezdéseket közkeletű aforizmákkal és bölcsességekkel, hanem szó szerint vagy átértelmezve még bele is szőtte őket az épp zajló eseményekbe, a gondolatmenetet megcsavarva, szójátékkal, komplett képekkel kombinálva. Önmagában egy szólás, közmondás megfelelőjét sem könnyű megtalálni, hát még ha a magyar változat egészen más képekkel él, ráadásul az eredeti kontextushoz kell szervesen illeszkednie úgy, hogy ne legyen belőle képzavar. Volt tehát jó néhány kemény dió.

A másik megoldandó feladatot a stílusparódia jelentette. Különösen az a rész, amikor Saturnin a nagyapával hadjáratot indít az írók ellen, mert nem az igazat írják, és megalakítják „A Regények Történetét a Valósághoz Mérten Bemutató Irodát”. Már a nyakatekert elnevezés is mutatja, hogy nem gondolták komolyan. Majd pedig különféle létező és nem létező történetek ismertetése, illetve szaván fogott (át)értelmezése következik.

Jirotka írás közben nyilván nem gondolt arra, milyen leckét ad fel a fordítóknak. Remélhetőleg a kedves olvasó mindezt észre sem veszi, és élvezettel olvassa a pukkanó golyóként sziporkázó poénokat.

A derűs, mulattató látásmód beivódott a cseh kultúrába. Humoráról közismert az irodalmuk is, a bohém csehek az egész világot megajándékozták szemléletükkel: nem csak másokon, önmagunkon is tudunk nevetni…

Balázs Andrea

Tartalom

Első fejezet
Vlach doktor elmélete • Felfogadtam egy inast • Egy betörő esete • Vlach doktor fejtegetése az ép elméről és Püthagoraszról

Második fejezet
Nyugodt, régi ház • Elvből nem használok közmondásokat • Saturnin túlzásai • Hajón lakunk • Ráállok, hogy elfogjuk Marcus Aureliust • Egy férfi sem viseli el, ha kétségbe vonják a bátorságát

Harmadik fejezet
Barbora kisasszony • Teniszezek három szettet • Saturnin edzőfalat állít • Furcsa beszélgetés a hajótulajdonossal • Vlach doktor a kihaló mesterségekről szónokol

Negyedik fejezet
Kateřina néni és Milouš • Aggódom Milouš jövőjéért • Emlékezés František bácsira • Kémiai találmányok a középiskola alsóbb osztályai számára készült tananyag keretében • Családi perpatvar nagyapa miatt • Váratlan látogató, dohányzási tilalom, és egyéb események

Ötödik fejezet
Fedél nélkül maradtam • További emlékek František bácsiról • Saturnin harci terve • A Mikulás és a krampusz • A nénikém távozik, Saturnin pedig feketekávét főz • Dohányozni szabad

Hatodik fejezet
Szabadságra megyünk • Nagyapa meghívta Barbora kisasszonyt • Egy hét élet • Saturnin nem köszönt Kateřina néninek • Titkos automobil-kirándulás • Saturnin dzsúdzsucuzni tanítja a nagyapát

Hetedik fejezet
Kórházba szállítanak • Eső, zivatar, felhőszakadás, árvíz • Zajíček doktor úr • A kórház csapdaként működik • A gondnok úrnak saját előírásai vannak • Barbora kisasszony megoldja a helyzetet • Véletlenül nem fulladtunk vízbe • Vlach doktor

Nyolcadik fejezet
Ítéletidő • Eszmefuttatás a mai lányokról • Milouš, a nőcsábász • Vérlázító fogadás • Saturnin kiássa a csatabárdot Miloušsal • A szakácsnő és Marie, a cselédlány eltűnnek • Nénikém takaróba csavarja a nagyapámat • Az árvíz elsodorja a hidat

Kilencedik fejezet
Szúra a tehénről • Miloušt elküldik kukacot gyűjteni • Barbora kisasszony megfőzi az első ebédet • Esti történetmondási kötelezettség • A nénikém csemegékkel kínálja nagyapát • Milouš visszatér

Tizedik fejezet
Történetet mondok • Romantikus szállás • Éjszakai látogató • Nyomok a hóban • Minden házban más lakik • Ecker úr elment és visszajött • Ecker úr végleg elment • Kellemetlen álom • Holnap nagyapa mesél

Tizenegyedik fejezet
Gyönyörű az idő, és nem fáj a bokám • Barbora kisasszony nem látja az őzet • Kateřina néni azt állítja, hogy éretlenül viselkedtem • Barbora kisasszony lándzsát tör mellettem • Ezúttal Saturnin tűnik el • Milouš fogságba kerül • Szerencsés sorshúzás • Gombát szedünk • Gyönyörű volt

Tizenkettedik fejezet
Kateřina néni megsérti nagyapát • Vlach doktor szellemes értekezést tart a közmondásokról • Hogyan viselkedjünk temetéskor • Felbecsülhetetlen értékű közmondások • Barbora kisasszonnyal a csillagokat nézzük • Kérem, ne beszéljenek • Már megint Saturnin • Hogy is volt

Tizenharmadik fejezet
Valaki csönget • Riadalom az első emeleten • Nincs nálam esernyő • Lövöldözés, mint Úrnapján • Lefognak • Saturnin hazudik • Ki beszél spanyolul?

Tizennegyedik fejezet
Kellemes ébredés • Várjuk az új hidat • Nénikém igyekszik kiengesztelni nagyapát • A régi szép időkről • Egy öreg katona emlékei • Nagyapa és a történelmi nemesi viselet • Az ősz tábornok • Nagyapa elfelejt a grófnőről mesélni

Tizenötödik fejezet
Közeledés Barbora kisasszonnyal • Elvarázsolt nyugágy • Milouš balesetei • Kateřina néni írói pályára vágyik • Elmeséli „kisvirág Márta” történetét • Milouš is szeretne érvényesülni az irodalomban • Mindig ugyanarról van szó

Tizenhatodik fejezet
Vlach doktor tolakodó kérdése • A női regényekről • Történet számozott örökösökkel • Ne nősüljenek megbomlott személlyel • Vlach doktor feláll a fotelra, és esküt tesz • Fogyóban az élelmünk • Mentőterv • Drákói nagyapa

Tizenhetedik fejezet
Egymillióan állnak sorban • Milouš nem akar történetet mondani • Saturnin őrült története • A kísértet konyakot iszik • A tölgyfa almárium furcsa viselkedése • A tűzoltóparancsnok és egy 14. századi páncélzat • Baltazar Krys nyugalomra vágyik • Saturnin egy magándetektív szolgálatában • Méltóságteljes halálra készülünk

Tizennyolcadik fejezet
Az utolsó adag élelmiszer egy része eltűnik • Kateřina néni érzékeny lelke • Saturnin nem felel • Nem viselkedtünk erkölcsi kötelességünknek megfelelően • Milouš meglep bennünket • Vlach doktor zavaros eszmefuttatása a lelki egészségről

Tizenkilencedik fejezet
Kezdődik az expedíció • Saturnin mint krónikás • Vlach doktor faháza • Barbora kisasszony levelet olvas • A történelem előtti kor embere fára mászott • Szokatlan rejtekhelyen a kulcs • Hegyi tóban fürdeni egészséges • Önök is tegyenek úgy

Huszadik fejezet
Este a hegyekben • Hűvös van és hideg a víz • Mi lenne, ha távcsővel néznék a kútba • Caesar nem hordott flanelinget • Nagyapa szónoklatának katasztrofális következményei

Huszonegyedik fejezet
Éjszaka az erdőben • Őrségben vagyok tizenegy óráig • Arról, hogy mi történt • Milouš meglepetést okoz • Borotválkoznom kellene • Esik • Úgy nézünk ki, mint a csavargók • A kalandozás rövid mérlegelése • Az út vége

Huszonkettedik fejezet
Élünk a civilizáció vívmányaival • Nénikém a nagyapámat ápolja • Nagyapa megőrült • A nénikém kíváncsi lenne, ki az a merész • Adjon Eridának konyakot

Huszonharmadik fejezet
Vége a nyaralásnak • Barbora kisasszony önállóan gondolkodik • Emlékek egy férfiról, aki nem tudott történetet mesélni • Holnap a Nemzetinél

Huszonnegyedik fejezet
Nagyapa levele • Hogyan ápolta Kateřina néni nagyapát • Hadjárat indul a regényírók ellen • Nagyapa kérése, először huszonnyolc év után

Huszonötödik fejezet
Saturnin levele • „Adassék meg, hogy nem pusztulunk el a szomjúságtól!” • Részlet egy társadalmi regényből • Hogy is volt valójában • Dale úr, a póker, és ami ebből következik • Jaj az íróknak

Huszonhatodik fejezet
Tudatában vagyok annak, hogy minden valamirevaló történet esküvővel kell, hogy véget érjen, ezért örömömre szolgál, hogy olvasóimnak e fontos tekintetben nem kell csalódást okoznom • Röviddel később a Vinohrady-negyedbéli Szent Ludmilla-templomban Kateřina néni újból házasságra lépett egy gazdag emberrel

Utószó a Saturnin magyar kiadásához
(Balázs Andrea)

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót! Újabb kiadványainkról, akcióinkról a typotex.hu és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

ISBN 978 963 493 375 5

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított MKKE tagja.
Felelős kiadó: Németh Kinga
Felelős szerkesztő: Juhász Emese
Szerkesztette: Leiszter Attila
Borítóterv: Nagy Norbert
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Forgalmazza:

www.interkonyv.hu

Felhasznált betűtípus:
Noto Sans & Serif – SIL OFL