CYPRIÁN*

- REGÉNY –

ISBN 978-615-6683-61-8

AMTAK Bt, 2024

Tartalom

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

A Mátra zöld erdőiben jártam. Embert kerültem. Nyugalmat kerestem. Kisérőm volt a gerlebúgás. Hajlékom a száz éves fa árnyéka. Bolyongtam virágtól virágig, völgytől völgyig, s megmásztam a dombokat, hegyeket.

Egy helyen elámulva állottam meg: mintha az őstermészet felejtkezett volna ott egy darabon, oly dús, oly regényes, oly bájoló volt minden a völgykerület kiterjedésében.

A százados vén fákat ezer és ezer fehér virággal fonta át az iszalag. A fű embermagasságig emelte tarka bozontos fejét. A galagonya ágai között változatos színű madárnemzetség rakott fészket, s az égbe nyúló erdei bükk dús lombjai csak átszűrve bocsátották e völgybe a nap fényleheletét.

Amint tovább haladok az árnyas völgy virágai között, egyszerre vörös falomladékot látok magam előtt.

- Mi lehet ez?

Várromnak kicsiny. Remetelaknak nagy. Vadászlaknak tömör és szélesfalu.

Az omladékot benőtte a husos levelü kövirózsa, és a fehérszirmu kereklevelü aranyvirág. A kőtörmelék között ott méláz a hegyi szironták és a rhododendron némely fajai. Az északi oldalon puha zöld moha simul a kövekre.

Amint beljebb léptem, két galamb rebbent fel előttem, s rászállt mind a kettő egy villámsujtott bükkfára.

Az egyik vadgalamb volt. A másik házi galamb. Hogyan kerültek ezek igy össze? - máig sem tudtam megmagyarázni, de összekerültek.

Gondoltam, a fészkük rejtőzik itt valahol. Milyen érdekes kicsinyek származhatnak az ilyen vegyes házasságból! De nem találtam a fészket. Hanem igenis találtam ehhelyett egy márványlapot, a melynek betűit azonban szétrágták az éhes mohának apró zöld fogai. Valami latin imádságféle lehetett rajta. De határozottan csak ennyit tudtam róla kibetűzni:

CYPRIANUS
ET NE NOS INDUCAS IN TENTATIONEM!

Most már tisztában voltam azzal, - hogy egy klastrom romjai között vagyok, melynek szent lakói mély halotti csendben nyugszanak itt valahol körülöttem.

És amint ott ültem a mohos sirkő lábánál, sajátságos meghatottság fogta el lelkemet - ugy tetszett nékem, mintha harangozást hallanék, egyszavu kápolna harangjáét. Szemem káprázó világa előtt mintha felemelkedett volna a régi klastrom. A barátok kikeltek volna sirjaikból és méla, égbe zengő zsolozsmát énekelnének a látatlan messzeségben. Énekelnének lágy orgonakisérettel.

Aztán nem tudom, álmodtam-e vagy csak képzeltem azt a történetet, a mit itten leirok:

I.

A vén tölgyes erdő alig néhány hete öltött magára zöld selyem uj ruhát. Virág szőtte be a pázsitot, madárdal csendült meg a lombok között, a kis méh döngicsélve látogatta az édes-ajku virágokat s a mátrai szellő tavasz-illatot hordott szárnyain.

Magasztos, fenséges volt a természet megujulása, mint amaz első napon, melyen az Isten szavára először megjelent.

A táj méla csendjét lódobogás zaja veri fel, s a völgynek nyilásán, amoda fenn, hófehér paripa jelenik meg: egy nőlovas. Rövid puskája az egyik vállára vetve.

A nő bámulva tekint le a klastrom sárgás falaira, aztán egyet ránt a lova habos száján, és más irányban léptetve halad a messze kinyuló falombok alatt.

Egy tisztáson meghorkan a paripa. A nő feltekint: két csuklyás barátot lát maga előtt, akik füvet szedegetnek s hirtelen meglepődéssel, kiváncsian bámulnak reá.

A nő egy pillanatra meghökken, aztán mosolyogva szól, mintha zavarán restelkednék:

- Mit keresnek itt szent atyák?

Az ifjabbikhoz intézte ezt a kérdést, de az idősebb felelt:

- Füveket szedünk asszonyom!

- Aztán minek a'?

- Betegeknek.

- Hát olyan sok a beteg a barátok között?

- Közöttünk nincs talán soha. Mi betegség nélkül szoktunk meghalni is. Hanem a vidék népe hordja hozzánk a betegeit.

- És ön gyógyitja azokat?

- Én.

- És sikeresen?

- Sikeresen.

- Minden bajt?

- A mi nem halálos.

A nő fekete szeme e pillanatban hamiskásan megvillant s pajkos gúnyos mosolylyal kérdé:

- Hát a szerelem betegeit ki tudja-e gyógyitani?

- Néha.

- Azt is füvel?

- Hol füvel, hol szóval.

- Melyik az a fü?

A barát kiválasztott egy vérvörös virágot a csomó közül, s megmutatta:

- Ez az.

A szép nő még gúnyosabban kaczagott. Odafordult a fiatal baráthoz s igy szólt hozzá:

- Talán ön is használja e füveket?

Az ifju komoly egyszerüséggel, szemlesütve felelt:

- Nem asszonyom.

- És miért nem?

- Mert nem éreztem soha szükségét.

- Persze, mert nem is ismeri a szerelmet.

- De ismerem. Azonban csak egyet: az Isten iránti szerelmet. Ez a mi üdvösségünk, az enyém és társaimé, és mindnyájunkké.

Ezt elfehérült arczczal, átszellemülő tekintettel, érczes hangon mondta, s észre sem vette, amint az övében csüngő kereszten megtündöklött a nap visszacsillámló fénye.

Volt abban a hangban valami szemrehányás, valami visszautasitás, de a nő elpalástolta zavarát, ujból kaczagott s igy kiáltott:

- Ön jó predikátor lehet; de még igen fiatal! Nem ismeri a sziv szerelmét, s tele van a lélek szerelmével. A lélek szerelme hideg. De a szívé ám annál forróbb.

- Igen asszonyom, egyik menyország, a másik pokol, az egyik az üdvösség, másik a kárhozat.

- Hogy mondhatja ezt?

- Tudom!

- Tudja? Tudja ám a könyvekből fiatal barátom, de nem az életből! Oh, egy édes szerelmi csók többet ér a világ minden bölcsességénél!

Ezt oly hévvel mondta, úgy ragyogtak a szemei, hogy a fiatal barát forróságot érzett az arczán. El is fordult a nőtől azonnal s annélkül, hogy köszönt volna neki, ismét munkájához látott.

Az ősz barát még ott maradt, beszéltek együtt.

Az ifju bámulva látta a távolból, hogy társa levett kalappal áll a hölgy előtt és kezet csókol neki. Aztán elvágtatott a paripa. Itt-ott kifehérlett még a lombok közül, mig végképp eltünt, csak a lódobogás zaja hallatszott el-elhalva lassan a távolban.

Az ősz barát visszatért az ifjuhoz s igy kiáltott már messziről:

- Cyprián te! Érdekes ujságot mondok!

- Nos?

- Tudod-e ki az az ördöngös dáma, a ki annyit évődött veled?

- Kicsoda?

- A vár urnője. A várat most kapta a királytól. A férje elesett a csatában. Özvegy asszony, s grófnő, méghozzá a klastrom patronája. Igen megtetszettél neki! Nevedet is kérdezte. No még utóbb kineveztet valami jó plébániára!

Mindezt egy lélekzetre hadarta el az öreg.

Cyprián pedig fehérre vált, mint a márvány, melynek hidegségét érezte testében.

- Fázom! - mondta a társának.

S valóban reszketett. Azután meg kipirult hirtelen, s minden szóra mohón figyelmezett. Végre elővonta olvasóját s bús-komolyan szólt ősz társának: