Kerekes Ivett Kriszta

Annak ellenére

Azok az Idők IV.

Copyright © Kerekes Ivett Kriszta 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN: 978-963-639-727-2

Szerkesztő: Botlik Richárd

Szöveg utógondozás: Longável Dorottya

Borítóterv: Kerekes Ivett Kriszta és Vassné Oláh Anita

Kiadja a HELMA kiadó 2024

2055. szeptember

Persze, hogy Dimitrij nem bánta a másik kettő boldogságát. Sőt! Örült neki. Egy része őszintén azt kívánta, hogy az életében a két legfontosabb ember legyen egymással nagyon boldog.

A közös gyerekük is kapjon meg mindent. Legyen idilli fiatalkora. Amilyen csak egy normális családban lehet. Mégis... a másik része rettenetesen iriggyé vált.

Még egyszer kínlódva rápislogott a Tom által küldött képre, ahol Szonja nyakig beterítve sütőtök pürével, könnyes nevetéssel a saját arcáról törölgette a kisfia által kiköpött falatot. Aki a nagy, sötét szemeivel épp olyan elgondolkozva figyelte az anyját, ahogyan az apja is mindent.

Főleg a nő kerek melleit, amiből valószínűleg szívesebben kért volna vacsorát. Dimitrij nem bírta kárhoztatni. Annak ellenére, hogy általában hidegen hagyták, a szépség szoptatástól megduzzadt gömbölydedségébe ő is lelkesen belefulladt volna.

A szeme lefutott a rövid üzenetre, amihez mellékelték a felzaklató ábrázolást:

„Szerintem nem köpte volna ki, ha a te főztöd eheti.”

Az apuka pusztán ennyit írt. Már ez a kis, ártatlan mondat is számtalan emléket tépett fel benne. A szeme elé tolakodtak: görög szigetekről, sok nevetésről, aggodalomról, jelentőségteljes egymásra nézésekről.

Édes hármasban töltött estékről, amikor még ő is a családhoz tartozott.

Akiknek közös gyereke lett. Akit az életénél is jobban szeretett, ezért meg akarta adni neki az esélyt a normalitásra. Emiatt ő már nem kért szerepet a legszorosabb közösségben. Helyette magányosan lézengett.

Még ha sokszor ezt velük egy légtérben tette. Már nem érintette őket. Már nem kapcsolódott igazán. Bezárkózott, hogy ők egymás felé nyissanak, és kizárólag hármukkal foglalkozzanak.

Ami még így sem sikerült tökéletesen.

A férfi újra a tabletre pillantott. Szerencsére, annak már el volt sötétülve a képernyője. A vizuális inger nélkül egy árnyalattal kevésbé érezte nyomorultnak magát. Kényszeredetten megdörzsölte a majdnem tar koponyáját.

Aztán meghúzta a vodkát, ugyanis az árnyalattal kevésbé is elég nyomorult volt.

- Nagyon… rossz estének néz ki az estéd – törte erősen az oroszt a mellé ereszkedő.

A férfi odasandított. Megszemlélte a nála talán idősebb nőt. Ő nem nézett ki rosszul, bár egyáltalán nem volt feltűnően szép. Kicsit alacsonynak találta, ám nem túlságosan. Valószínűleg azért, mert ő a sudár és törékeny Szonja mellett szocializálódott.

Hozzá képest az idegen – lehet – kissé gömbölyű is volt. Vagy nem, csak az ő szeme már automatikusan mindent a szoborszépségű, szőke édesanyához hasonlított. Aki halovány volt, mint a tej. Ez a nő is alapvetően inkább fehér bőrűnek született, mégis a tejkaramella jutott eszébe az árnyalatról.

Valamint nagyon sötétnek látta a szemét és a hosszú, dús, erős haját. Mintha indiai vagy arab vér is csörgedezett volna az ereiben. Az arca inkább kerek, mint ovális. A szeme sarkába olyan vonalak karcolódtak, amik később biztosan szarkalábak lesznek.

A bőre igazából egészséges, ám nem tökéletes. Közelről az orrán kissé tágnak látszódtak a pórusok. Ráadásul nem tűnt feszesnek, azonban az lehetett csupán a fáradtság is.

Az egyébként szép, hosszú pillás, kerek szeme alatt valódi fekete táska függött.

A férfi megkockáztatott egy sandítást a pupillára. A körülötte lévő szivárványhártya több árnyalatú, sötétbarnán kavargott. Igazi szénszín karika kontúrozta. Az a szem most ráhunyorgott. Barátságosan, viszont egy kissé lesajnálóan.

Az arc alsó része követte. Tulajdonképpen egy mosoly lehetett, amit kapott az árnyalatnyit túl vékony felső ajkú, rózsaszín szájtól. Amik piros rozáceás bőrbe voltak ágyazva. Ez elgondolkodtatta.

Anafilaxiás sokk maradványnak tűnt a dolog.

Márpedig a különböző változatos antihisztaminok[1] korában olyat kizárólag a profi sportolók vagy katonák szoktak kapni – a fizikai túlerőltetéstől.

Az olyan emlékek szoktak előbukkanni az ilyen fülledt bárokban. Akkor lesznek ilyen furcsán szögletes, pillangószerű, vörös foltok az ember állán és orcáján.

Pedig valószínűleg más oka volt.

Hiszen a nő első ránézésre nem tűnt túl edzettnek. Majdnem puhának látszott az egyébként homokóra alakja. Mindezeken túl buján kereknek, még ha nem is elhízottnak. Sőt... még csak nem is teltkarcsúnak.

Mégis valahogy az ideálisnál vastagabbnak.

Akkor is, ha most a pultra támaszkodva az egyszerű, fekete hosszujjú nyakkivágásán a szíve felett haloványan átrajzolódtak a bordák, tehát nem borította olyan rettenetes sok zsír a testét.

Amikor intett, hogy rendeljen, el lehetett különíteni a póló alatt a vállizmát és a tricepszét is. Akkor valószínűleg tényleg normális vagy akár kicsit vékonyabb lehetett. Akkor a túl sok izomtól tűnt ilyen gömbölyűnek.

Dimitrij megpróbálta észrevétlen megnézni magának az alfelét.

Az is kellően domborúnak látszott, viszont ülve, a vastag farmeron át nem bírta megállapítani, mennyire zsíros. A combja szélességéből arra tippelt, hogy kicsit körte típus. Nem elhízott, azonban nem is vékony. Enyhén vaskosnak tűnik, mivel nőhöz képest szörnyen erős lehetett.

A férfi visszafordult az arc felé. A határozott, nagyjából természetes, fekete szemöldök közepe aprót rebbent. Mintha azt kérdezte volna, hogy végzett-e az ítélettel. Igazából végzett. Ezt meg is mondta:

- Beszélek angolul, de ma este nem vágyok’ társaságra.

Engedte, hogy a hangja becsússzon a gyomrába, mintha egy fenyegető vad morgása lenne. A nő biccentett, miszerint erre számított. Elnézett a bár másik oldalára. Dimitrij követte a pillantását:

Egy asztalnál viháncoló, tizen-huszonéves hölgytársaság ült. Az egyik sötét hajú, fiatal, olajos bőrű leányka ismerősnek tűnt neki, ám nem bírt konkrét emléket felidézni. A másik háromnál a bázisról este, lazítani kijött katonák rajcsúroztak.

Egy negyediknél a tisztek, akik megint integettek az Admirálisnak, hogy üljön oda. Az invitált megrázta a fejét. Visszafordult a nő felé. Nem látszott, hogy bármelyikhez oda illene. Ezzel ő is egyetértett:

- Igen, túl öreg vagyok, hogy magamtól immunis legyek, de genetikusként dolgoztam a WHO-nál... – darálta angolul.

Drága kiejtéssel, mégis harapós akcentussal. Olyan közép-európaival:

- Visszafejtettük az oltásokat. Igaz, túl későn. Először magunkon teszteltük, amit hatékonynak reméltünk. Mákomra az, amit én kaptam, tényleg hatott. Nem, nem vagyok itteni katona. Nem, nem vagyok orosz, hanem szlovákiai-magyar cigány. Igen, van bennem vonósvér, bár csak egy fél.

Ez megmagyarázta a lehetetlenül dúsnak látszó, sötét hajkoronát és az ősz elején is több mint nyári barnaságot:

- Nem utolsósorban pedig: igen, túl jó vagy hozzám, de nem terveztem sokat maradni a városban, és reméltem, hogy találok egy jó testű katonát, aki egy éjszakára bevállalja az ágymelegítést. Te pedig jó testűnek és elég lehangoltnak tűntél. Bocs, amiért pazaroltam az idődet…

Állt volna fel. Dimitrij tekintete rebbent. Végigmérte a székről felemelkedő, egyáltalán nem kicsi, viszont határozottan hetyke, brazil típusú feneket, ami a szűk, fekete farmerban így már látványossá vált.

Felszaladt a pillantása a még épphogy lapos hason át a kerek mellekre:

- Tényleg lehangolt vagyok – felelte halkan. Továbbra is angolul.

A nő elmosolyodott. Valószínűleg kivételesen őszinte gesztusként, mivel nagyon szomorúnak tűnt. Kérdőn a szék felé pislogott. Amikor bólintottak neki, visszaereszkedett. Kért maguknak még egy kört:

- Mennyire vagy álszemérmes? Be kell rúgnod annyira előtte, hogy ne emlékezz semmire?

Ez a kérdés a megkörnyékezettet emlékeztette valamire. Valamire, amit ő mondott – egyszer nagyon régen – egy számára kedves embernek. Férfias kortyot húzott a vodkából, bár tudta, hogy azért még jó néhány deci kéne, mire teljesen el bírja felejteni ezt az estét.

Ezt a mélyre menő felvetést, ami – amilyen szerencséje volt akkoriban – biztos ott marad a másnapi, töredékes emlékeiben…

- Nem vagyok álszemérmes.

- Csodás. Akkor még egy kör, és megyünk? Egyébként Vera.

- Dimitrij – bólintott.

- Tudom. Az admirális…

Na, igen…

Ezt nem bírta lemosni magáról. Igazából nem élvezte. Még akkor sem, ha tisztában volt vele, hogy nagyon jól csinálja, hiszen egész gyerekkorában katonának nevelték. Ennek ellenére, ő mindössze egy nyugis életet szeretett volna, ahol este a családja azt eszi, amit főz nekik.

Mondjuk, per pillanat ettől a lehető legmesszebb került.

A számtalan többi lehetőség közül pedig rettegéskeltő admirálisnak lenni nem volt épp a legrosszabb. Különösen, mivel így hatékonyan tudta megvédeni azokat, akiket a világon a legjobban szeretett.

Ám egy estére örömmel letette ezt a szerepet:

- Lehet, hogy ma éjjel csak Dimitrij leszek?

- A félelmetes, nyaktetkós pasi, aki mégsem fog bántani, és istenit szexelünk? – Fordult felé a nő.

Kihívóan ránézett. Szonjával szemben nem tűnt autistának. Akkor nem ezért volt ilyen gátlástalan. Viszont elkeseredettnek, hajszoltnak és szomorúnak... annak igen. Valószínűleg innen fakadt, hogy nem jutott türelme a tiszteletkörökre.

- Remélem, képes leszek teljesíteni az elvárásaidat – bólintott komolyan a férfi.

Erre a nő nevetni kezdett. Igazából szép dallammal, mégis valahogy az sem tűnt boldognak. Lehet, a mosolyához járt. Vagy az életéhez. Vagy úgy általában az elcseszett világhoz, amit láthatólag Dimitrijék túl későn mentettek meg.

Már, ha azt megmentésnek lehetett nevezni, amikor egy diktatúrával rákényszerítik az embereket arra, hogy ne rombolják tovább a földet és a társadalmukat.

- Egyáltalán tetszek’ neked? – billentette félre a kerek idomokba foglalt keserűség a fejét. – Csak egy kicsit?

- Jó a feneked és a melleid – komolyan gondolta. – Nincs baj a többivel sem.

A nő elpirult. Az Admirális ezen meglepődött. A szabados beszéd után nem erre számított. A pohárra sandított. Mélyebben vette a levegőt, azonban a vastagon vágható alkoholszagban nem bírta megállapítani, mennyi jön a mellette ülőből:

- Te fogsz emlékezni holnap?

- Csak egy bátorság-kört ittam, hogy leszólítsalak – válaszolta őszintén.

Miközben jobban kihúzta a hátát. Mintha ez a mondat nem lenne olyan szánalmasan esendő. Vagy mintha az előtte ülő tényleg annyira kívánatos lenne, hogy így neki kell durálnia magát egy ilyen nőnek. Aki azért nem nézett ki rosszul. Ráadásul jó beszélgetőpartner volt.

Az elcsábított elmosolyodott:

- Köszönöm a megtiszteltetést!

Kifizette a számlájukat. Felállt. A másik is. Aki ekkor felnézett rá. Magasabb volt, mint a férfi képzelte, viszont így is alig ért a melléig. Ennek ellenére elég tökösnek tűnt a lentről rálövellt pillantás:

- Nem szeretnék ma durvulni. És nem szeretek felül lenni, vagy állandóan megmondani, hogy mit csinálj. Ez is oké?

Dimitrij meglepetten pislogott. Eszébe jutott az elmúlt időszak, ahol minden testiség során majdnem másodpercre meghatározták neki, mit és hogyan tegyen. Ahol állati mocskos bujaságba fajultak a dolgok.

Amit tulajdonképpen élvezett, azonban egyáltalán nem bánta, hogy most nem ennek egy rossz másolatát kapja.

- Kifejezetten örülök neki – karolta át a vállát, és elindultak kifelé.

Az alkalmi partnere vékonyabb volt és még izmosabb, mint amire tippelt. Azért még kereken nőies. A csípője pedig szabályosan ringott.

Még a tisztek asztalától is füttyögés hangzott fel. Már oda akart nézni, hogy csupán a fellépésével beléjük fojtsa, amikor a nő bocsánatkérően rájuk mosolygott.

Ez annyira váratlanul ért mindenkit. Dimitrijt is.

Ugyanis az újdonsült éjszakai liezonja demonstrálhatta volna – mondjuk – egy smárolással, milyen kívánatos. Vagy megtekeri magát. Úgyse mertek volna hozzájuk odajönni. Visszafüttyöghetett volna. Felhúzhatta volna az orrát. Elbújhatott volna a másik oldalára. Ehhez képest – miután önkéntelen belépett elé, mintha meg akarná védeni – ilyet tett.

Ennyire pacifista és kedves dolgot.

A férfi átgondolt indíték híján, pusztán ösztönből kicsit jobban magához karolta, mert számára az volt a normális, hogy ő véd meg valakit, és nem őt védik meg. Felnéztek rá. Hálásan. Pedig ő várta érte a rendreutasítást.

Legalábbis erről tanúskodott, hogy kiengedett a nyaka. Amit észre se vett, mikor feszült be. A nő szemöldöke megint megmoccant. A szeme valahogy puha, márgás színűvé vált a sárga lámpáktól. Aztán kint megtorpant:

- Ez tök béna, de hozzád vagy hozzám?

Dimitrij elfintorodott. A bázison lévő szobájára gondolt. Vagy félórára, a Kremlben fekvő lakrészére, ami őrjítően közel leledzett a szenvedését okozó pároshoz, hogy bármikor ott lehessen, ha szükségük lenne rá.

Eszébe jutott a régi, szentpétervári lakása, amit néhány éve szétbarmoltak egy támadásban. Moszkvában nem akadt sajátja:

- Hozzád egyszerűbb lenne.

A nő bármilyen kritika vagy ítélkezés nélkül, készségesen bólintott. Körülnézett taxi után. Dimitrij tudta, hogy ilyenkor, erre sose kapnának, pedig nem volt kedve majd három kilométert sétálni a külvárosig:

- Ha azt mondom, nem borulunk a motorommal, akkor megbízol bennem? – Adta oda a saját bukósisakját.

- Nem, de elhiszem a borulós részt – csatolta fel.

Könnyedén felcsúszott mögé, mintha már sokszor csinált volna ilyet. Nem kapaszkodott meg benne. Még akkor sem, amikor elindultak. Pedig hátul is mindössze egy kézzel támaszkodott. Ennek ellenére erőlködés nélkül ülte a kanyarokat.

Tökéletesen igazodott a ritmusához. Nem holt súlyként zötykölődött.

A sofőr felszabadítónak találta. Tudattalanul is gyorsított. A járgány száguldott. A régi, benzines motor dorombolt. Szonja ilyenkor már vádlón sóhajtozott volna a felesleges üzemanyag-pazarlásért, ám ő egyszerűen annyira élvezte ezeket vezetni.

Úgyis csak hébe-hóba adódott lehetősége.

A nő most a hátához csúszott. Dimitrij meglepetten vette tudomásul, hogy egy tableten megnyitott térképen egy jobb, azonban nem feltűnően drága hotel címe szerepel. Az egyik nyugisabb környéken.

Bólintott.

Nem bírta ki, hogy közben ne simítson végig a nem túl kicsi kézfej selymes bőrén. Egyfajta ismerkedésképpen az érzéssel. Más volt, mint Szonja makulátlansága. Ez az alig barnaság is puha volt.

Ameddig nem érezte meg a tenyerét és a bütykeit, ahol olyan bőrkeményedések virítottak, amit csak kegyetlen, nagy súlyokkal való edzés adhat. Amíg meg nem érkeztek, ezen töprengett. Aztán már nem tudott, mert a nő úgy szállt le, hogy végigsimított a bőrkabát vállán.

Amin egy pillanatra meg is támaszkodott.

A férfi imádta. Feltüzelte az alig érintés, hogy csak sejtettek. Az is, hogy megelőzte, és ő így akadálytalanul bámulhatta a fenekét. A mozdulat, ahogyan félig hátrafordult hozzá. A mozgás meglebbentette a hanyag kontyban, szinte összecsomózott hajának kiszabadult tincseit.

A férfi sietve beérte. Még nyugodtan köszönt a recepciósnak, aztán csupán a liftben esett neki. Bár ígéretéhez híven nem durvult el. Akkor sem, amikor a teremtés készségesen szétnyitotta a lábát, hogy közé lépve felemelhesse.

Könnyebb volt, mint várta.

Külön jópontként a lekerülő kesztyű alól kivillanó robotkarját sem tette szóvá. Alig egy fél pillantást vesztegetett rá, mielőtt újra behunyta a szemét, és végigfutatta felette a tenyerét az izmokon.

- Ehhez mégis mennyit kell edzeni? – Szaladt ki a száján.

Mintha lenyűgözte volna.

Dimitrij magában dorombolt a dicséretre. Akkor is, ha igazából az volt a véleménye, hogy túl drabális. Hiszen látta a környezetében a szépen épített férfiakat. Ehhez képest ő – akit már tizenévesen is szteroid stimulálókkal tömtek – akkora lett, mint egy hegy.

Nem érezte arányosnak vagy akárcsak kívánatosnak a testét.

Mindezek ellenére ez volt, hiszen a múltján nem tudott változtatni. Néha azért azt kívánta... Hogy legalább kívülről normális legyen, ha a lelke összetört. Mondjuk, most épp, hogy végigcirógatták a bicepszét, nem bírta gyűlölni magát.

A nő letaglózottnak látszott, amíg pontosan követte az izomkötegeket.

A mogyoró szemek egész barnává olvadtak. A karjából alulról felpillantottak rá. Nem volt olyan nyílt a tekintet, mint Szonjáé, mégis sokkal többet mesélt. Sok érzelem kavarodott benne: vágy. Magány. Félelem. Megszeppentség. Határozottság.

Végtelen, kőkemény eltökéltség.

- Most már nem olyan sokat – csókolta meg a férfi finoman, ugyanis valahogy zavarba jött.

Erre a nő pirult el. Lentebb tévedt a partnere derekán a keze. A vastag, hordó felsőtest oldalára, ahol a külső-ferde hasizom kötege mellett a bemélyedésen haladt. Végighúzta rajta az ujját. Igaz, csupán a kabáton át.

Laposan pislogott:

- Bocsánat, hogy taperollak, mint egy bikát, de egyszerűen egy anatómia könyvbe is mehetnél ábrának!

- Szólok, ha zavar – kóstolta meg a nyakat.

Bár igazából be akart lesni a dekoltázsba, és így végre pozícióba került. Mondjuk, már enélkül is tudta, hogy valami teljesen funkcionális, minden dróttól vagy csipkétől mentes, pamut darabot fog találni.

Ami még le is szorít, ahelyett, hogy kiemelne.

Közben a nő tenyere az oldalán kalandozott. Aztán hirtelen a farzsebéhez csúszott. Dimitrij szeme gyanakodva összeszűkült, azonban a hotel ajtóhoz csak a chipkártyát adták a kezébe:

- Balról a harmadik. Tényleg addig akarsz cipelni?

- Nem vagy nehéz.

Nem igazán szerette volna abbahagyni a kerek fenék markolászását.

- Dehogynem, viszont baromi kedves tőled, hogy ezt mondod – vallotta meg. – Jólesik.

Ilyen könnyedén beszélt arról, amit érez. Dimitrij megkönnyebbülésnek érezte. Ettől fellelkesülve öt lépéssel átszelte a távolságot. Csippantott. Benyitottak. Aztán ott megtorpant.

- Földön, ágyon, asztalon, ahol akarod, de szerintem az ágy a legkényelmesebb – szaladt be a nő keze finoman a pólója nyaka alá.

Erre a partnere lerakta. Megszabadult felül a ruháktól. A házigazda akkurátusan felakasztotta a kabátját. Nem vetkőzött tovább. Helyette átlesett a válla felett. Ahogy visszafordult, még vörös volt, tehát zavarba jött.

A vendége édesnek találta. Átölelte hátulról, és elkezdte kihámozni a többi ruhából. Majd értetlenül megtorpant, amikor megállították a kezét:

- Baj, ha nem marad a villany? Én nem vagyok annyira néznivaló, mint te – engedélykérőnek tűnt a teremtés hangja.

A férfi elmosolyodott. Csupán azért engedte meg magának, mivel a másik ezt nem látta. Érezte, hogy a keze alatt milyen össze-vissza ver a szív. A nő addig tekergett, amíg hátra nem fordult.

Akkor a mögötte álló beleegyezően bólintott:

- De akkor mindenhol markolászni foglak – nyúlt ki a kapcsoló felé.

Sötét lett. Mégsem volt zavaró, mert a redőny apró rései között, azért beszűrődött annyi fény, hogy a sziluettet lássa. Folytatta a másik lecsupaszítását. Elégedetten vette tudomásul, amikor a rétegek alatt a forró bőrhöz érkezett.

Aztán furcsállotta, ugyanis néhol egyenletlenségeket tapintott, ám épp nem maradt érkezése ezen agyalni.

Ígéretéhez híven újra felkapta a fenekénél. Szinte beleugrottak a kezébe. Megcélozta vele az ágyat. Amerre moccantotta, a kezei között a test arra fordult. Elképesztően kielégítőnek érezte.

Mindezek után majdnem megsemmisült, amikor a mellbimbót végre a szájába vette. Viszonylag nagynak bizonyult. Sötétlilának képzelte. A nyelve apró tapogatására számtalan hupla emelkedett ki.

Kicsit vetiver keserű volt a bőre illata, mégis valami szolid, virágos aromát talált az elején. Ibolya, jutott eszébe egy semmilyen, kis, kék növény, ami az édesanyja kedvence volt. Amikből az apró panellakás kaspóiban is nevelt.

A körülötte növő perjékkel azoknak volt ilyen édes-keserű aromája.

Mélyet szívott az otthonos benyomásból. Lentebb haladt. A nő visszahúzta még egy puha, szelíd csókra. Bár a húzás erős szó volt arra a gyengéd cirógatásra, ahogyan egy érintéssel jelezte, hogy még ne szaladjon ennyire előre.

A férfi szívesen megtette, ha ilyen szépen kérték. Közben ledöntötte magukat. A teremtés felhúzta az egyik térdét, hogy elférjen a másik csípője az ölében. Ezzel szimultán pedig a keze elindult lefelé.

Aztán, amikor megérintette a partnerét az ölén, megdermedt.

- Lesz még jobb – ígérte a férfi.

Még nem volt harcra kész, mivel a hosszabb kalandozást részesítette előnyben. Szerette érinteni, simítani, összecsókolni a másik testét. Érezni a vágyakozó feszülését. Hallani a hangjait. Ettől jött meg a kedve.

- Akkor lehet, gondban leszünk, mert most sem vagy kicsi – a nő megint szabadkozott. – Tényleg nem durvulhatsz, vagy összetörsz.

Most Dimitrij torpant meg. Abszolút nem erre készült. Eszébe se jutott, holott az agya józan részével tudta, hogy valójában kifejezetten nagydarabnak számít, ám az elmúlt években Szonja mindig azt kérte, hogy mélyebbre, keményebben, erősebben tegye.

Majdnem elfelejtette, hogy nem minden nő van hozzászokva az ilyesmihez. Most pedig ez az egyébként szabados és őszinte lélek valóban aggódott emiatt. A férfi gyengéden elmosolyodott, elvégre a sötétség őt is elrejtette.

- Majd nagyon finom leszek – dörmögte a has bőrébe.

Ami libabőrözni kezdett az ajka alatt. Tapogatózva belenyalt a köldökbe, ám ez még nem volt túl perverz a partnerének. Vagy ha igen, akkor is jól esett, mert vágyakozva sóhajtott. Tudta, hogy közben a melle emelkedik.

Rámarkolt, és megismételte.

- Beleharaphatok a fenekedbe? – kérdezte halkan a csípőcsontot.

- Szinte bárhova, de ha már fáj, az nem szokott jól esni. Nagyjából onnan, ha nyoma marad. Tenyér vagy cirógatás? – Csúszott a keze a hátára.

- Közben cirógatás? Mármint szex alatt?

A férfi értetlenné vált.

- Szelíd szex közben én úgy szoktam – kuncogott fel a nő.

Nem volt rekedt. Szexuális sem. Inkább keserűnek hangzott. A rajta fekvő mégis majd megőrült tőle, mert az őszinte hang olyan humorérzékről vallott, ami mindenben talál valami nevetni valót. Amit általában a nehéz élet okozott, amit csak azértis megpróbáltak élvezni.

- Cirógass! – kérte Dimitrij, miközben megcsókolta a csontot, majd visszatévedt a hasfalra.

A másik szó szerint vette. Olyan finoman rajzolt rajta az ujja, mintha a drabális alak törékeny porcelánból volna. Apró körökben szaladt le a gerince mellett, hogy végigcserkéssze a már kigombolt farmer tetejét.

A becézettnek erővel kellett visszafognia magát, hogy ne sóhajtozzon kéjesen. A feje azért lebicsaklott a mellekre. Mélyeket lélegzett, miközben az alatta fekvő minden sietség nélkül, pusztán az ő élvezetéért teljesítette a kérését.

Újra leért a nadrágjáig.

Erre a férfi letolta. Az alsónadrággal együtt. Hasra fordította a nőt. Első mohóságában rögtön belekóstolt az egyik farpofába. Egy pár millimétert puhába szaladt, aztán vastag izomkötegek torpantották meg a fogát.

Tudta, hogy majdnem túlsággal elragadtatta magát.

Bocsánatkérésből becsúsztatta a teremtés teste alá a kezét, becézni kezdte, és ajakkal érintette a tarkóját. Furcsamód a másodiktól feszült ívbe a társa gerince. Elégedetten vette tudomásul, hogy megtalált egy erogénzónát.

Újabb csókot fújt rá. Tisztában volt vele, hogy a felmeredő férfiassága belenyomódik a nő fenekébe, ahogyan ráhasalt. Az alatta fekvő felnyögött tőle. Dimitrij imádta. Felszabadítónak találta, hogy pont azt élvezik, amit ő.

Apró puszit nyomott a nyak oldalára is:

- Nagyon utálod, ha beszorítalak?

- Jól esik, de így csak én élvezem, amit te csinálsz nekem. Neked nem jó…

- Dehogynem – tolakodott még egy kicsit közelebb csípővel.

A kerek far domborulatai pedig rögtön végigsimították a vesszőjét. Őrjítően kéjesen kényeztették. Muszáj volt még párat löknie.

Hogy a másiknak ne tűnjön fel a gátlástalan élvezkedése, visszatért az ajka a tarkóhoz, az ujja pedig lecsúszott a pontra, amit kivétel nélkül minden nő élvezni szokott.

Hálát adott a biológiának, hogy ott volt, és a tapasztalatának, hogy megtalálta.

Így – talán – nem volt olyan végzetesen önző, amit közben művelt. Merthogy sikerült addig fészkelődnie, amíg besiklott az összeérő combok közé. Félig a mennyország vágatában, viszont még teljesen kint.

Mivel ő térdelt kívül, aprót moccantott, hogy a teremtés teljesen összezárja a lábát, és körbevegye a combjának a puha belső, felső része, ami ráadásul már elég nedves volt mindehhez. Amikor megtette, nem bírta ki, hogy ne morduljon.

Ez egy olyan perverziója lett, amit sose csinálhatott, ugyanis Szonja már azt se szerette, ha nem mozoghatott akadálytalanul. Ezt meg pláne nem. Mindig magában akarta. Sose lehetett kint.

Ehhez képest az alatta fekvő a matracba szorított arccal hangosan élvezett tőle. A férfi annak ellenére is imádta, hogy – lehet, csak – az ujja munkája tette. Bár nem hitte, mert a saját vágya hegye újra meg újra akadályozta a mozgásban.

Óvatosan elhúzta a kezét, és cserébe kicsit felfelé is billentette a csípőjét, hogy hosszabban súrolja a mozgás során. A hangok nem lettek halkabbak. Ettől ő is felnyögött.

Az élménytől kontrollját vesztve, gátlástalanul megmarkolta a nő melleit, bár tudta, hogy így csupán az alkarja tartja a súlyát, és a másik magától moccanni se bírt.

- Szólj, ha nem jó! – kérte, miközben azért imádkozott, hogy csak még pár percig engedjék neki ezt.

- Imádom! – nyögte az alulra szorult.

Mindezek megkoronázásaként ennyitől beteljesült a nőnek.

Mondjuk, a férfi tudta, hogy tényleg stimulálja, hiszen érezte a nedvességet, azonban ez meglepte. Nem ehhez szokott. A szokott partnere nem volt ilyen érzékeny. Nem rándult össze egy puha puszitól is.

Ez a teremtés pedig annak ellenére, hogy sokkal keményebbnek tűnt, olyan hevesen reagált, mintha komolyan mindent pontosan úgy csinálna, ahogyan arra éppen vágyik. Majdnem elvitte a pulzálással.

Büszke lett magára. Ezt most csak ő okozta a különösen gömbölyű farú, szelíd istennőnek, aki alatta feküdve hagyta, hogy kedvét lelje. Megtorpant, hogy még ne legyen vége, még nem akarta befejezni, és amúgy is kínosnak érezte, hogy csupán pettingeljenek.

Biztos, többet várnának tőle...

- Ha ez nem elég jó, hogy te is maradéktalanul élvezd, akkor viszont fel kell emelkedj, hogy adjak egy óvszert – súgta elveszetten a nő.

- Nem bánnád? – Megdermedt a mozdulatban. Nem akart felemelkedni.

- Csináljuk úgy, hogy neked is a legjobb legyen. Mit szeretnél?

- Ezt – markolta akaratosan közelebb.

- A vastag combjaim között fuldokolva kiverni?

- A csodás combjaid között élvezkedni – javította ki élesen, miközben nekikezdett, hogy kedvét lelje.

- Ahogyan csak jólesik...

Ahogyan csak jólesik...

A saját ritmusában. Hiszen éppen most kérték meg rá. Az már csak az édes hab volt az egész finomság tetején, hogy a nő a kezében kéjesen mocorgott közben.

Dimitrij nem hitte, hogy valaki képes lehet az ereje ellen dolgozni, a szépség mégis megbírta emelni a csípőjét, és megcifrázni a ritmust. Ezzel pedig az édes fehér, szaggató kéjben feloldja a rajta fekvő megfeszülő testét.

Aki a vég utolsó pillanata előtt reszelősen beszívta a levegőt.

Mire kapott egy csípőbillentést. Hirtelen majd besurrant, hogy rögtön kiebrudalják. A tagja oldalán a bőr eddig nem ismert irányba feszült. Pedig azt hitte, már mindent próbált, ám ezt még sosem tapasztalta.

Földöntúli volt.

Úgy érezte, a lelkét is kirántja, ahogyan a nő lába között a lepedőbe élvezett. Aki erre ahelyett, hogy tápászkodni kezdett volna a mocsokból, kicsit fentebb vonta a kezét, és belefektette az arcát:

- Légyszív’, adj egy fél percet, amíg bemesélhetem magamnak, hogy ez nem csak egyszeri sajnálom-szex! Aztán elengedlek.

Dimitrij nem akart ilyesmit csinálni, azonban most már az aktuson kívül is puha csókot nyomott az arcára. Egy pillanatra szorosabban ölelte. Majd – amikor lassabb lett a másik lélegzete – legördült róla.

Bár nem igazán volt hozzá kedve.

A nő magára kapta a bugyiját és a pólóját. Feloltotta a villanyt. Ahogy fény lett, sietve betakarta a lábát, ám Dimitrij így is meg tudta nézni magának. Kicsit narancsbőrös volt. Egészen enyhén. A csípőjén akadt felesleg.

Ami nagyon nőiessé tette. Erre pedig szüksége volt, mert – ahogy moccant – a térde felett férfiasan keményre edzett izmok rajzolódtak. Bár lehet, enélkül sem lett volna gond a nőiességével, ugyanis amikor igazán mosolygott, akkor egyszerűen gyönyörű lett az egyébként átlagos arca.

Az segített azon, hogy mindezek tetejébe sebhelyes a lába.

- Köszönöm! – dőlt mellé, még mindig kifulladva a szemrevételezett.

- Mit is? Hogy perverzkedhettem?

Az Admirálisnak kedve lett volna összekucorodni, dehát az egyéjszakás kalandok során az nem volt szokás. Talán a szoba lakója is hasonlóra gondolt, legalábbis tétován megérintette a tenyerét.

A férfi megszorította, és elrejtette a hozzá képest apró kezet. Ő cirógatni kezdte. Egyáltalán nem érintette körömmel. Ez nem szexualitás volt, mindössze némi gyengédség. A hangja is hasonlóan puhának hatott, amikor megvallotta:

- Te vagy az első egyéjszakásom. Hogy kell? Most megkérdezzem, miért vagy itt? Vagy kirúgjalak? Vagy ilyenkor újra kell csinálni, amíg reggel nem lesz vagy el nem alszunk?

Dimitrij elmosolyodott. A nő olyan romlatlan volt. Nem ártatlan. Nagyon nem. Az egyértelmű volt az öreg, szomorú szemekből és a cinikus mondatokból. A kényszeredett humorérzékből.

Belecsókolt a tenyerébe:

- Ahogy szeretnéd. Menjek? Csináljuk nemsokára még egyszer? Beszélni nem fogok.

- Valahogy nem is számítottam rá – kuncogott –, de nem akartam modortalan lenni.

- Hidd el, ha bárkinek elmondanám, te lennél az!

- De nem fogod, mert nő ügy és komoly – trafált bele a százas körbe. – Segít még egy vigasz-szex? Vagy van csoki a bőröndömben.

- Nem vagyok édességes – még nem engedte el a kezét. Azért azt megállta, hogy ő is kuncogjon.

- Akkor tuti szociopata vagy – bólintott komolyan. – Rájöhettem volna a nyaktetkóból. Elvégre tudom, mit jelöl. Vodkát ittál. Minden nélkül. Az édességet se szereted. Fel fogsz darabolni, és megfőzöl pörköltnek…

Dimitrijnek csupán az utolsó mondatra esett le, hogy a teremtés viccel. Addigra már görcsbe volt feszülve, a felfedezésre viszont megkönnyebbülve kiengedte a levegőt. Aztán újra megmerevedett, ahogy rájött, hogy a nő – lehet – mégsem igazán érti, kit szedett fel:

- Tényleg tudod, mit jelent a tetoválásom?

- Megöltél valakit a börtönben. Remélem, rohadék volt. Azt akarom hinni, hogy az volt. Nemcsak azért, mert lefeküdtem veled, hanem mert egyáltalán nem látlak gonosznak. Keménynek igen. Talán még könyörtelennek is, de nem gonosznak. A kezeden meg, hogy árva vagy, és nem te választottad.

- Tényleg rohadék volt – hagyta rá halkan.

Megszeppenten pislogott erre a számára ritka kedves ítéletre. A nő nem bírta ki, és önkéntelenül megérintette a mellette pihenő szája sarkát, ami keserűen húzódott lefelé. Erre az lazulni kezdett. Az érintett döbbenten kapta el a gyengéd kezet.

- Vizet? – kérdezte a gyengéd kéz gazdája.

Kilibbent mellőle, hogy ő is igyon. Aztán felé nyújtotta az üveget. Dimitrij elgondolkozva meghúzta, közben a másikat méregette:

- Ha már így kiismertél, elmondod, hogy lett ilyen tested?

A teremtés cinikusan elmosolyodott. Kicsit öngyűlölően.

- Egyszerű. Olyan vagyok, mint egy kutya: mozgok, eszem, és ha tele a hasam, alszom. Abból lesz ez…

Dimitrij most már tényleg lenyelt egy nevetést. Annyira morbid hasonlat volt. Meg találó. Felült, és közelebb csúszott. Átölelte a gyűlölt testet, ami neki tetszett. Megforgatta az alkar izmaihoz képest meglepően vékony csuklót:

- Szerintem erős és nőies.

- Ennél jobbat nem kapok, szóval most már el kell hallgatnod – szólt rá fülig pirultan.

A férfi belecsókolt a nyakába. Egészen a vörösödés vonaláig. Ami az apró gesztusra egyre lentebb csúszott be, a dekoltázsba:

- Kirúgsz az ágyadból vagy megismételhetjük?

- Nem hiszem el, hogy már lehet – pislogott félig hátra a nő.

- Most mit mondjak? Van némi restanciám, és elképesztően tetszik a kerek csípőd – csalogatta még közelebb a hátát.

A húzott ficergett. Addig trükközött, amíg megfordult. Hitetlenkedve rábámult. Dimitrij vállat vont. Komolyan gondolta. Sokkal jobban szerette a gömbölyű lányokat, mint a HOLO szép, kecses tüneményeket. Főleg, ha azok ilyen izmosak és egészségesek voltak.

- Te nem szívatsz... – fogta két kezébe a nő az arcát.

Az elkapott mélyen belenézett a sötét szakadékba. Szinte beszippantotta. Mintha egy kútba zuhant volna, ahogyan a bársonyos étcsokoládé írisz apró vöröses mintázatát próbálta kibogozni, ami elé most lecsukódott a szemhéj, ahogyan a nő nyelv nélkül, szolidan megcsókolta.

- Nem lehetsz ilyen rendes – súgta a teremtés, amikor hagyta neki, hogy hanyatt döntse.

Ez a halk mondat eldöntötte. Dimitrij mélyen kihajolt és a farmerja zsebéből előtúrta a kotont. Aztán a tenyerébe rejtette, majd azonnal lecsúszott, hogy minél előbb megjöjjön a másik kedve, ő pedig bemehessen.

Átvetette a nő lábát a vállán, az egyik tenyerével a feneke alá nyúlva egyből akaratosan belekóstolt. Mielőtt egyáltalán megkérdezte volna, hogy szereti-e az ilyesmit. Viszont most annyira akarta.

Majd megőrült, hogy ilyen méltatóan és puhán bánnak vele. Nem ehhez volt szokva. Zavarba jött tőle. Került egy pár elfolyósodott másodperc, amikor a józan esze odalett, és azt suttogta az agya: addig kefélje, amíg el nem ájul a kéjtől.

Aztán feküdjön a kerek testre és soha többet ne engedje el. Tartsa meg magának. Zárja be. Vigyázzon rá, mint valami kincsre. Utána élete végéig minden szabad percében könyörögjön neki, hogy ilyen kedves legyen. Egyenesen, hogy emberként bánjon vele.

Biztos volt abban, hogy mástól soha többet nem fog ilyen édes, melengető ostobaságokat hallani. Amiket ráadásul látszólag komolyan gondoltak. Legalábbis olyan higgadtan mondta a másik, hogy ő nem tudta néhány szívdobbanásig nem elhinni: nem az a szörnyeteg, aki.

Megkapta az újabb pulzálást. Az utolsó cseppjét is kikövetelte. Elvégre most utoljára történt közöttük bármi. Tudta, ha kilép innen, majd a létezését is el kell felejtenie. Tudta, hogy nem is nézhet rá, még egy képen se, mert akkor belegabalyodik ebbe a kiegyensúlyozott melegségbe.

Akkor soha többet nem bír kikecmeregni belőle.

Úgyhogy ennyi emléket akart. Ennyi még járt neki. Legalábbis remélte. Talán tényleg, hiszen a nő ellenkezés nélkül a lába közé engedte.

Szemből. Úgy, hogy a szemébe nézett. A tekintete nem volt zavaros a kéjtől. Éberen figyelte. Akkor is, ha az előbb még letagadhatatlanul élvezte.

Dimitrij úgy hitte, teljesen elvész ebben a csendes burokban, amibe belekerültek.

A hangulatot átvéve, finoman csúszott be. Alig a hegye. Már így is szűknek bizonyult körülötte. Bentebb óvakodott, amíg meg nem érezte az elakadást. Még vagy három ujjnyi kilógott belőle.

A nő hosszan kifújta a levegőt. Finoman megkapaszkodott a vállában. A férfi rá akart szólni, hogy nem szereti, azonban az igazából gyengéd, támaszt kereső kéz, ami egyáltalán nem akarta neki megszabni, mit tehet – meglepő módon –, nem zavarta.

A levegő távozásával a helyzet kicsit kevésbé bizonyult fojtogatónak. Annyira nem, hogy bentebb kalandozhasson, azonban annyira már igen, hogy megkockáztathasson egy lassú csúszást kívülre.

Aztán újabb ringatózás következett. Közben közelebb ölelte a teremtést, és a vállára hajtotta a fejét. Alig moccantotta a csípőjét, ám mivel ennyire szorosan fogták körül, így is elképesztő intenzívnek érezte az élményt.

A másik is, így a fülébe nyögött. A felülre kerekedett mordult egyet. Meglepődött magán, ugyanis úgy tudta, hogy szinte mindig néma.

Most viszont késztetése támadt elragadtatásában hangoskodni. Olyan végtelen kielégítőnek bizonyult a lassú ringatózás. Annyira, hogy nemsokára majd meghalt a gyönyörtől.

Szégyenkezve csuklott össze az alatta fekvőn, aki még egy pillanatig megölelte:

- Köszönöm! Most lesz miből töltekeznem az önutálat ellen.

- Nekem kéne megköszönnöm – mormolta a férfi a bőrbe.

Adott még egy utolsó csókot a nyakra, mielőtt elengedte. Vagyis kettőt. Jó... Hármat, de utána tényleg lekászálódott róla. A hátában érezte azt a nagyon mély, barna szempárt. Sietősen öltözködni kezdett.

Annyira zavarba jött. Félt, a lelkét is kinézi. Hogy éppen minden mocskos titkát számba veszi, és ítélkezik felette. A nő felült az ágyon. A férfi hallotta a hangokat. Megfordulni nem mert. Gyorsabban kezdte rángatni a ruhákat.

Még azzal sem fáradt, hogy – szokása szerint – végigtapogassa magát. Csupán a padlón nézett körbe, nem esett-e ki bármi a zsebeiből, ám nem maradt ott semmilyen elszórt, személyes holmija.

Mielőtt elmenekült volna, azért visszasandított egyetlen egy pillantásra.

Még egyszer látni akarta azt a két szemet, amik nagyjából legalább a felszínt megnézték maguknak, és mégis találtak benne valami annyira értékeset, hogy ne utasítsák el rögtön, mint egy szörnyeteget.

Amik most határozottan aggodalmasnak tűntek:

- Nagyon vigyázz magadra! – Bólintott a gazdájuk.

Dimitrij pillantása önkéntelen leszaladt a padlóra. Az nem jött közelebb, tehát ő nem lett alacsonyabb. A válla még mindig majd’ megakadt az ajtónyílásban – tehát kisebb darab sem. Ennek ellenére a – hozzá képest – törékeny nő mégis úgy figyelte, mintha elfújhatná a szél.

- Te is – rántotta be maga után az ajtót, mielőtt végleg összezavarodik tőle.

-°-

- A kurva életbe, Dimitrij! – káromkodott Szonja. – Hogy a faszba zsebeltek ki?!

Jogosan. Nagy baj volt. Hiszen valaki az ő kártyájával bejött a Kremlbeli lakrészükbe. Utólag legszívesebben az arcába karmolt volna, hogy bedőlt azoknak az álszent, barna szemeknek.

Lehajtotta a fejét. Ha elmondja, és megalázza magát, az sem változtat semmin. Ennek ellenére szégyenkezett. Tom a vállára tette a kezét. Ez az együttérző gesztus csak rontott mindenen.

Nem ezt érdemelte. Az ő hibája volt minden.

Ha felnőttként bírta volna viselni a magányát, és nem szédül meg egy kerek csípő meg néhány kedves szó után, nem lett volna ez. Azonban nagyon fájt neki. Annyira, hogy az egyedüllét szinte felszaggatta, és egyetlenegy éjszakára szerette volna elfelejteni.

Ráadásul – hiába tudta ésszel, hogy minden hazugság volt – az emlékeiben még mindig igazinak tűnt. Még mindig vágyakozott egy újabb alkalomért. Emiatt még jobban gyűlölte magát:

- Sajnálom! Elloptak bármit, mielőtt megváltoztattad a kódokat?

- Bedugtak egy pendrive-t a laptopomba!

Tom megcsóválta a fejét. Először a fürdőszobára, majd Dimitrij-babára nézett:

- Zuhanyozott. Én kivittem a konyhába, amíg megmelegítettem a tejet. Két perc volt. Kamera kép nincs – jelelte higgadtan.

- Sajnálom! – ismételte a kizsebelt kényszeredetten, ám Szonjának nem bizonyult elégnek:

- Sajnálhatod! Bedrogoztak? Fegyvert fogtak rád? Miért nem mondtad?

- Nem történt ilyen. Egyszerűen ellopták, mert ostoba voltam – válaszolta rekedten.

- Hogy az életbe…?

A szőkeség lerántotta a nagydarab alakot a pulóverénél. A szövet szinte recsegett az agresszíven szorító ujjai között. A szeme közé meredt. Egy hosszú másodpercig így maradtak. Megértette. Durván ellökte:

- Nő?! Komolyan?!

Mintha csak hallgatólagosan azt mondta volna: a férfi ép ésszel nem hihette, miszerint bárkinek kell. Ő hiába tudta, hogy a szépség valószínűleg nem erre célzott, a kérdés mélyre ment. A le sem teremtett szinte hallotta, ahogyan reccsent benne valami.

Talán mások is...

Ugyanis Tom figyelmeztetőleg Szonjára pillantott. Újra megérintette a barátja vállát. Megértően hunyorgott. Mielőtt a nő megszólalt volna, pusztán a nézésével elhallgattatta. Mióta apuka lett, ez is ment neki.

Dimitrij irigyelte, ugyanis ő soha egyetlen egyszer sem bírta ezt elérni. Soha egyetlen egyszer sem bírta megállítani a hisztériát, és kegyelmet kicsikarni. Pusztán a testi dominanciájával meggátolni a rombolásban, azt igen. Viszont jobb belátásra bírni, nem.

Sosem.

Mögöttük az ajtó halkan csippant. Az Admirális gondolkodás nélkül berántotta maga mögé élete megkeserítőjét. Tom önkéntelenül lépett egyet a fia elé. Bár nem volt igazi veszély: az ellopott kártyával csak egy semmilyen, karcsú teremtés torpant meg az ajtóban.

A kamaszosan nyúlánk alakját sötét garbó és farmer takarta. Félhosszú, fekete haja mértanilag szabályos Kleopátra-frizurában csiklandozta az állát. A két bársonybarna szeme hitetlenkedve csillant meg az arcában.

Szonja gyanakvóan hunyorgott. A kamaszlány halkan nyikkant:

- Vica… Gond van.

Rohanni kezdett.

Dimitrij utána vetődött. Tom kígyó reflexszel a falon lévő riasztóra vert. Hangot nem adott ki, ám az Orosz tudta, hogy az egyik általa kiképzett ügyeletes egység most vágtat fel a lépcsőn.

Túlzásnak érezte egy szinte gyereklány miatt, azonban jogosnak találta, amiért nem kockáztatnak. Aztán belátta, miért nem az, miután a kamasz meglepő hatékonysággal lesprintelte. Parkour-os ügyességgel vetődött le az alattuk lévő emeletre.

- Merre?! – sikoltotta egy senki által nem beszélt nyelven.

Valószínűleg a headsetjébe. Aminek a másik oldalán valaki mondhatott neki valamit, ugyanis nekifutott. Kiugrott az ablakon a harmadikról. Csak úgy reccsent az üveg. Szonja szemrebbenés nélkül leadott rá egy sorozatot a konyhájukból.

Egyszer eltalálta a lány hátát, azonban feltételezhetően kevlárt viselt, mert csupán megcsúszott a szembe oldali villanyoszlopon, ahova érkezett.

A bent akadó levegője miatt, pillanatnyi megtorpanás után, majom módra mászott tovább felfelé. A tetejéről lendületet vett, és egy légtornász ügyességével a következőre vetődött.

Immáron védve, mivel egy motoron megjelenő alak – fél kézzel egy brutális ismétlőt tartva – fedező sorozatot adott le. Bezúzta a konyha ablakot. Igaz, nem volt túl pontos lövés. Ijesztő az igen, ám a lekuporodott ember fejmagassága felett pattogott.

Pedig azzal a fegyverrel egy normál falat is átlőhetett volna. Ostoba volt, amiért meg sem próbálta. Vagy tudta volna, hogy belülről acéllapokkal erősített a lakrész? Hogy a fenébe nem csúszott hátra közben a motorral?

Hiszen mindössze tessék-lássék támaszkodott az egyik lábával és le se támasztotta...

Dimitrijnek nem jutott ideje rendesen átgondolni. Vagy akár csak alaposabban megfigyelni a jelenetet. Már ő is lefelé robogott.

Így csupán félig-meddig látta, ahogyan az akrobata betörő még kétszer megismétli a lehetetlen mutatványát, aztán lecsúszik az oszlop oldalán a megjelenőhöz.

Föléjük egy drón lebbent.

Ami megbillent. Nem. Mégis fent maradt. Mégse. Forgott. Majdnem leesett. Emelkedett. Közben az Admirális már rohant le a saját embereihez, akik éppen a páncélozottakba kászálódtak. A drón végül pozícionálta magát, és lőni kezdte a járműveket.

Későn. Már becsukták az ajtókat.

A fekete sisakos motoros a fiatal fejébe is nyomott egy bukót, és maga elé engedte. A kamaszlány vadul meglódult a járművel. Dimitrij káromkodva ugrott fel a saját chopperjére. Annak ellenére is utánuk indult, hogy a drón vadul tüzelt.

Bár az az autókkal volt elfoglalva.

Az Admirális a szemét le nem vette volna az elporzó két alakról. Egész konkrétan a hátul ülő nő kissé széles válláról, amit vastag, fekete, bőr motorosoverál védett a menetszéltől. Még inkább alatta, a különösen gömbölyű, brazilfenekéről.

Angol-orosz keverve, légvétel nélkül átkozódva utánuk ugrott a forgalomba.

A négykerekűek már az első pár percben végletesen lemaradtak. A sikeres üldözéshez még sokan jártak az utakon, a menekülő pedig vakmerően navigált. Most épp egy lépcsőn vágtattak le. Ez viszont az Admirálisnak sem volt akadály.

Higgadtnak látszó arccal fogadta meg, hogy kettétépi a szajhát, amiért ellopta a kártyáját. A hátul ülő nő visszafordult. A drón közben beérte őket. A fekete sisakos megcsóválta a fejét. Aztán felállt a jármű hátulján. Dimitrij döbbenten vette tudomásul: valamiért át fog ugrani elé.

Ahelyett, hogy lelőtte volna, kilövi alóla a járművét vagy kinyíratja a drónosukkal.

Mondjuk, neki épp más gondja lehetett, elvégre Szonja és Csillagfény is felröptette a saját kis seregét. Hallotta a háta mögött a zümmögést. A nő megtalálta az egyensúlyát. Elrugaszkodott.

Teljes súlyával próbálta oldalra sodorni a böhöm terepmotort.

Ami a sofőrrel együtt túl nehéz volt ehhez, úgyhogy a teremtés nyekkenve csapódott a kormányba. Dimitrij felrántotta maga elé. Keresztbe.

Nemcsak azért, mert ő akarta dühből kettétépni, hanem mert nem volt biztos benne, hogy ha leesik, abba bele is hal.

Aztán rájött, mennyire elszámította magát. A nő egyik sarka – miután a másik talpát fixálta a sebváltón – hátrafelé emelkedve, a testet „C-betűbe” rántva, brutálisat csattant a tarkóján. Az éjszakai partnere a kormány után kapott. A férfi megszédült, bár azért fél kézzel a veséjébe könyökölt.

Már nem volt képes világosan gondolkodni, különben a fegyverét vette volna el.

A potyautas nyikkant. Egy pillanatra majdnem lecsúszott. Feleletként oldalba öklözte. Olyan erővel, hogy a sofőrnek tört a bordája.

Dimitrij rámarkolt a robotkezével. Az ülésre rántotta. Tudta, hogy vicsorog. A nőt viszont nem hatotta meg: a sisakkal arcba kapta.