Sorozatszerkesztő

Takács M. József

TRUBADÚR ZSEBKÖNYVEK 1.

Az idézeteket válogatta, fordította és a bevezető szövegeket írta

Takács M. József

© Takács M. József, 2015, 2022

© Trubadúr Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Trubadúr Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Takács M. József

Borítóterv: Szabó Levente

978-963-656-039-3

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

Napóleon – önmagáról

A hadvezetésről, a katonákról és a háborúról

A kormányzásról

A törvényhozásról

A politikáról

A franciákról

Egyes franciákról

A történelemről és a forradalomról

A vallásról, az egyházról és a pápaságról

A külpolitikáról

Családi ügyek

Beszédek, napiparancsok

Maximák

Felhasznált irodalom

A Trubadúr Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Tudnál kölcsönözni nekem néhány tallért? Nem utasítanám vissza, és rögtön megadom a tartozásomat, amint a kardommal behódoltatom az első királyságot.

[Napóleon levele barátjának, Talmának, 1795 őszén]

NAPÓLEON – ÖNMAGÁRÓL

A társadalmi viszonyok radikális átalakulását, a születési előjogokon alapuló rendszer megszűnését eredményező francia forradalom nélkül a korzikai kisnemesi család sarjaként született Bonaparte Napóleon (1769–1821) legfeljebb az ezredparancsnoki rangig juthatott volna el a királyi hadseregben, s még ezt a posztot is csak több évtizednyi szolgálat után nyerhette volna el. Nem véletlen tehát, hogy Napóleon, aki (Toulon visszafoglalásáért) már huszonnégy évesen tábornok, huszonhét évesen pedig egy egész hadsereg főparancsnoka lett, önmagát a francia forradalom fiának tekintette, császár korában pedig egyenesen a forradalom örökösének és betetőzőjének – mondhatnánk: megkoronázójának – vallotta magát. Nyilvánvaló, hogy volt ebben némi önigazolási szándék is, mint ahogy abban is, amikor – határtalan ambícióját leplezendő – a sors vagy a gondviselés eszközének igyekezett beállítani önmagát. Ugyanakkor az is kétségtelen, hogy Napóleon tábornokként és császárként is a forradalom eszméin, mindenekelőtt a polgári jogegyenlőségen alapuló jövőt képviselte a reakciós európai nagyhatalmakkal szemben.

Becsvágyónak hisznek, mert fiatal és heves természetű vagyok. Mit válaszolhatnék egy ilyen rágalomra?

A lelkiismeretem az a bíróság, amely előtt számot adok a tetteimről.

Amikor egy hadjárat tervén dolgozom, nincs nálam kishitűbb, aggályosabb ember; felnagyítok minden veszélyt és bajt, ami az adott körülmények között előadódhat; rettenetes nyugtalanság kínoz. Mindez azonban nem akadályoz abban, hogy kifejezetten derűsnek mutatkozzam a környezetemben lévők előtt. És miután meghoztam a döntésemet, elfelejtek minden aggodalmat, és már csak a sikerhez szükséges dolgokra koncentrálok.

Tapasztalataim arra késztetnek, hogy a tetteik alapján ítéljem meg az embereket.

Egyébként nem célom, hogy gyorsan végezzek Ausztriával. A békekötés nem áll érdekemben. Láthatja, hogy mi vagyok most, hogy minden hatalom az enyém Itáliában. De ha békét kötök, akkor nem maradhatok meg ennek a hadseregnek az élén, amelyhez annyira ragaszkodom. Akkor le kellene mondanom erről a hatalomról, erről a saját erőből kivívott magas pozícióról, és hazatérve megint a Luxemburg-palotabeli ügyvédeknek [a Direktóriumnak] kellene udvarolnom. Csak akkor hagyom el Itáliát, ha majd Franciaországban is valami hasonló szerepet játszhatok, mint itt. De még nem jött el ez a pillanat: a körte még nem érett meg.

Nem hiszek a lélek halhatatlanságában.

Mindig szerencsés voltam; a sors soha nem állhat ellen az akaratomnak.

Én leszek a királyok Brutusa és a Köztársaság Caesarja.

Ez a kis Európa nem tud elég dicsőséget adni. Keletre kell menni, minden nagy dicsőség onnan származik. Úgy tűnik, és ettől tartok, hogy az angliai partraszállás sikere bizonytalan. [Ha a partraszállás meghiúsul], az Anglia ellen felállított sereg lesz a keleti hadsereg, és megyek Egyiptomba. A Kelet csak egy férfira vár…

Elegem van az emberiségből! Magányra, egyedüllétre van szükségem; a nagyság megártott nekem, belefásultam. Huszonkilenc évesen máris unom a dicsőséget, már minden lehetőséget kimerítettem.

Közösséget vállalok minden elődömmel, Klodvigtól egészen a Közjóléti Bizottságig.

Voltak derék jakobinusok. Volt idő, amikor minden emelkedettebb lelkű embernek jakobinusnak kellett lennie. Én magam is az voltam, mint annyi más derék ember.

Csatlakozzanak hozzám, az én kormányom a fiatalság és az értelem kormánya lesz.

Ne higgye senki, hogy majd velem is úgy elbánhatnak, mint XVI. Lajossal! Katona vagyok, a Forradalom fia; én nem fogom eltűrni, hogy úgy sértegessenek, mint egy királyt.

Betemettem az anarchia szakadékát és felszámoltam a káoszt. Megtisztítottam a forradalmat, megerősítettem a királyokat és megnemesítettem a népeket.

Megmutattam Franciaországnak, hogy mivé lehet: most már csak rajta áll, hogy mindezt megvalósítsa.

Érzem magamban a végtelenséget.

Váratlanul érkezem majd Párizsba. Nem akarok sem diadalívet, sem bármilyen ceremóniát. Túl jó véleménnyel vagyok magamról ahhoz, hogy érdekeljen az efféle felhajtás. Nem ismerek más diadalt, mint a nép elégedettsége. [Egyiptom]

Rosszul ismerik mind a francia nemzetet, mind az első konzult azok, akik azt hiszik, hogy bármivel rájuk lehet ijeszteni.

Nem tábornokként kormányzom az országot, hanem azért, mert a Nemzet úgy gondolja, hogy megvannak bennem a kormányzáshoz szükséges polgári képességek. Ha az emberek nem így gondolnák, a kormány nem maradhatna a helyén.

Én vagyok a Forradalom.

Nem XVI. Lajos utóda vagyok, hanem Nagy Károlyé.

Tudtam, mit csinálok, amikor tábornokként az Akadémia tagja lettem. Biztos voltam benne, hogy a sereg legutolsó dobosa is megérti, hogy ez mit jelent. Minden katona joggal gondolhatta, hogy ugyanolyan bátor, mint én. Soha nem hátrálnék meg a veszély elől, mint ahogy ők sem. De más lenne a helyzet, ha a katonák nem hinnének abban, hogy én vagyok köztük a legbölcsebb.

Hatalmam a dicsőségemen alapul, a dicsőségem pedig a győztes csatáimon. Rögtön vége lenne a hatalmamnak, ha nem alapoznám meg még több dicsőséggel és újabb győzelmekkel. A hódítás tett azzá, ami vagyok, és egyedül a hódítás szilárdíthatja meg a hatalmamat.

Az én itáliai népeim elég jól ismernek ahhoz, hogy ne feledkezzenek meg arról, nekem a kisujjamban is több van, mint az ő fejükben összesen.

Vallásos vagyok, de egy cseppet sem vagyok szenteskedő.

Munkára termett ember vagyok. A lábam és a szemem terhelhetőségének vannak határai, a munkabírásom viszont határtalan.

Tudom jól, hogy nincsenek igazi barátaim. Addig, amíg az vagyok, ami vagyok, annyi látszólagos barátot szerzek, amennyit csak akarok. […] De csak semmi érzelgősség! Keménynek, keményszívűnek kell lenni, különben nem szabad sem háborúzni, sem kormányozni.

Ha a feleségem meghalt volna Münchenben vagy Strasbourgban, az egy negyedórával sem késleltette volna a terveim végrehajtását.

Az európai trónokon öt-hat uralkodócsalád osztozik, és fáj nekik azt látni, hogy jön egy korzikai, és felül az egyikre. Ezért aztán csak erővel tudom megőrizni a trónomat.

Három-négy hónapra előre szoktam tervezni, és mindig a legrosszabb lehetőséggel számolok.

A csaták hevében, a legnagyobb veszedelem idején, a tengeren, de még a sivatag közepén is mindig azt figyeltem, hogyan alakul a párizsi közvélemény.

A háborúhoz szükséges dolgok között nincs olyan, amit ne lennék képes én magam is előállítani. Ha nincs senki, aki lőport keverjen, én meg tudom csinálni; ha ágyútalp kell, azt is megcsinálom. Ha ágyút kell önteni, ágyút öntök.

Az én legfőbb törvényem a költségvetés; ehhez kell alkalmazkodnom, mert a közigazgatás összes ágazata közül számomra a pénzügyek a legfontosabbak.

Amikor már nem akarok egy üggyel tovább foglalkozni, becsukom a fiókját, és kihúzom egy másik ügyét. A fiókok tartalma soha nem keveredik, nem zavarnak össze és nem is fárasztanak el. Amikor pedig aludni akarok, becsukom az összes fiókot, és már alszom is.

Az jutott feladatomul, hogy helyreállítsam a társadalmi rendet, és lemossam a nemzet becsületén esett foltot.

Legkedvesebb olvasmányaim a hadseregek helyzetéről és állapotáról szóló írások, szabad óráimban ezeket olvasom a legnagyobb élvezettel.

Nincs bennem semmi ambíció, vagy ha mégis, akkor az egy annyira velem született dolog, annyira része a létemnek, mint az ereimben folyó vér vagy a levegő, amit beszívok.

Ahhoz, hogy valaki a Gárda tagja lehessen, négyszeres nemesség, vagyis négy, a csatatéren szerzett sebesülés szükséges. Soha nem fogom megengedni, hogy piperkőcök szolgáljanak a környezetemben. […] Szeretem a veteránjaimat, mások nem részesülhetnek abban a megtiszteltetésben, hogy vigyázhatnak rám.

Nem tudok szépen írni, mert a gondolataim gyorsabbak, mint a kezem.

Párizsban azt hiszik, hogy császár akarok lenni. Erről szó sincs. Az elmúlt három évben épp elég nagy dolgot vittem végbe konzulként. Meg kell tartani ezt a címet. Nem gondolom, hogy egy új birodalomhoz új cím kellene.

Most legalább látják, mire vagyunk képesek, és remélem, ezután békén hagynak minket. […] Ezek az emberek fel akarták forgatni Franciaországot, és személyemben a Forradalmat akarták megölni. Meg kellett védenem a Forradalmat, és meg kellett bosszulnom. Most megmutattam, mire képes. Enghien herceg is az összeesküvők egyike volt. […] Nem lehet visszaszerezni egy királyságot egy Londonból küldött, Lajos aláírású levéllel. De egy ilyen levél kompromittál egyes óvatlan embereket, akiket kénytelen vagyok megbüntetni, pedig igazából szánalmat érzek irántuk. [Enghien herceg kivégzése után]

Maga csak egy szempontból látja a kérdést; nekem tíz szempontom van.

Furcsának találták, hogy bizonyos tisztségek betöltőit kegyelmes urakká tettem, például így kell megszólítani a Birodalom marsalljait is. Egy csomó ember tiltakozott ez ellen, értelmetlennek és abszurdnak minősítették a dolgot. Ön is a tiltakozók között volt, Rœderer úr, maga sem tételezte fel rólam, hogy tudom, mit csinálok. Pedig meg kéne értenie, miért csináltam kegyelmes urakat Franciaország marsalljaiból, azokból az emberekből, akik a leginkább ragaszkodnak a köztársasági alapelvekhez. Nos, azért, hogy biztosítsam a császárnak az Őfelsége titulust. Merthogy miután ők maguk ilyen kitüntető címeket kaptak, ők sem tagadhatták meg ezt tőlem.

A népemnek volt is, és lesz is majd boldogabb, ügyesebb, hatalmasabb uralkodója, de sosem volt és sosem lesz olyan, akinek a szíve úgy hevül Franciaországért, mint az enyém.

Ha a halál nem ragad el, mielőtt befejezhetném a munkámat, olyan emléket hagyok az utókorra, amely utódaimnak örök példaként szolgál majd.

Fiatal koromban, tudatlan és becsvágyó lévén, forradalmár voltam.

Mindig szerettem kielemezni a dolgokat: a „miért” és a „hogyan” olyan hasznos kérdések, amelyeket nem tehetünk fel elégszer magunknak.

Ritkán kellett magamnak is kardot rántanom, mert a csatáimat nem a fegyvereimmel, hanem a szememmel nyertem meg.

A katonák egyfajta szabadkőműves rendet alkotnak. Összefűzi őket valami láthatatlan kapocs, ezért mindenütt felismerik egymást, keresik a többi katona társaságát, és jól megértik egymást. És én vagyok e rend páholyának a nagymestere.

Szigorúnak és ridegnek tartanak. Annál jobb; így nem kell ilyennek lennem.

A háború az én kezemben az anarchia ellenszere volt.

A nép mindeddig elkényeztetett, elébe ment a vágyaimnak, ahogy én is az övéinek.

Mindig is mondtam, hogy tíz évre van szükségem… még csak most kezdtem meg a munkát, még semmi nincs készen.

A nagyhatalmak nem ellenem, hanem a Forradalom ellen viselnek háborút. Soha nem láttak bennem mást, mint a Forradalom képviselőjét, a Forradalom fiát.

A diktatúrám nélkülözhetetlen volt, és ezt az is bizonyítja, hogy mindig több hatalmat kínáltak nekem, mint amennyit kértem.

Sokan erőszakosnak, despotának hisznek csak azért, mert határozott akaratom van. Pedig az Államtanácsban a törvények megvitatásakor mindig én voltam a legliberálisabb az egész gyülekezetben.

A zsenik sorsa az, hogy meteorként elégve bevilágítsák századukat.

A koronát nem atyáim jogán kaptam, hanem a Nemzet akaratából, amely felajánlotta azt nekem.

Megvetem a hálátlanságot, ez az emberi szív legrútabb bűne.

Büszkébb vagyok arra, hogy Justinianus nyomdokaiba léptem, mint arra, hogy túlszárnyaltam Caesart.

Egy magasabb hatalom ösztökél engem egy számomra ismeretlen cél felé; amíg feladatomat nem teljesítem, sebezhetetlen, rendíthetetlen leszek, de ha már nem lesz szükség rám, egy légy ereje is elég lesz a megbuktatásomhoz.

Mindenekelőtt a nagyságot keresem, ami nagy, az mindig szép.

Túl későn születtem: már nem lehet semmi nagy dolgot véghez vinni… Igen, elismerem, hogy szép karriert, szép utat futottam be; mégis mekkora a különbség az ókorhoz képest! Vegyük például Nagy Sándort. Miután meghódította Ázsiát, Jupiter fiának nyilvánította magát […], és ezt az egész keleti világ el is hitte neki. Nos, ha én kijelenteném, hogy az örökkévaló Isten fia vagyok, és elindulnék, hogy hálás köszönetet mondjak neki ezért, útközben minden kofa kifütyülne. A népek ma már túlságosan felvilágosultak; már nem lehet semmi nagy dolgot véghez vinni.

Tudom, mikor kell ledobnom az oroszlán bőrét, hogy magamra öltsem a rókáét.