Borító

Címlap

Parti Nagy Lajos

Árnyékporocska

Emlékmondatok
Kner Piroska életéből

(félténypróza)

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ

BUDAPEST

Határ Győző Városi Könyvtár

Gyomaendrőd

2021

Copyright

© Parti Nagy Lajos, 2021

A kötetet támogatta a
Magyar Agrár- és Élettudományi Egyetem
MATE

A Magyar Agrár- és Élettudományi Egyetem Európa egyik legnagyobb agrárfókuszú, multidiszciplináris felsőoktatási intézménye. A MATE egyedülálló infrastruktúrával és oktatási képességekkel rendelkezik számos tudományterületen, ahol a tradíciókat ötvözi a modern kor megoldásaival. Az intézmény célja Magyarország gazdasági és társadalmi fejlődésének elősegítése, valamint a vidék és a mezőgazdaság újjáépítése-fejlesztése kiemelkedő oktatási, kutatási, innovációs és tanácsadási tevékenységeivel. Nyolc képzési területen, így az agrár-, gazdaság- és bölcsészettudományok, a művészet és művészetközvetítési, valamint a műszaki, az informatikai és a pedagógiai területen biztosít színvonalas, rugalmas és átjárható oktatást a felsőoktatási szakképzéstől, az alap- és mesterszakokon át a szakirányú továbbképzésekig és a doktori képzésig, magyar és angol nyelven.

Köszönet dr. Erdész Ádámnak, az MNL Békés Megyei Levéltár nyugalmazott igazgatójának a Kner családdal kapcsolatos kutatómunkájáért.

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Társkiadó Határ Győző Városi Könyvtár Gyomaendrőd
www.hgyvk.hu
varosi.konyvtar@gyomaendrod.hu
Felelős vezető Dinyáné Bánfi Ibolya intézményvezető

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Balogh Emerencia
A borítót Pintér József tervezte
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 14 4181 9

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus
2021

(Mikor haltam meg?) Mikor elküldi a kiadójának, amit rólam írt, nincs pontos tudomása afelől, mikor és hol haltam meg, ugye? Ez persze nem akadály a könyvére nézve, mi csupán az enyémnek köszönheti létét – másrészt Erdész Ádámnak, kinek szerző köszöni ezúton is –, illetve annak, hogy az 1983-as évben szakácskönyvemet megtalálták ott, hová én aligha tettem, mérgemben sem. Legfeljebb a fiam tehette, ki az Ikarusnál volt villanyszerelő s népi ellenőr, Beczkóy Endre. Vagy a felesége szegénynek, mikor 1974-ben egyedül maradt, s elkezdte kirámolni a tüdőrákban elhalt ura után, meg énutánam is, a temérdek limlomot. Ha a fiam volt, miben kételkedek, úgy nem rosszaságában tette, hiszen fiatalkorában burkolni szeretett, hemzselni, így mondta, ha hazaesett, meg flamózni. Kosztolni, kajálni, ám azt, hogy étkezni, ki nem mondta. Mellette legyen mondva, a mi körülményeink között nagy gourmand-ok sose voltunk, se gourmet-k, minélfogva a gyerek sok jóba nem született, vagy tejbe-vajba. Amennyiben az Ica volt, föl nem foghatom, hogy ha semmit nem gondolt ennyi teleírt papirosról, mi célból rakta föl a padlásra, mért nem tüzelte el mindjárt a katlanban, az üst alatt, mikor lekvárt főzött vagy szappant. Bár abban szabadjon kételkednem, hogy főzött-e a menyem ilyesmit. Mást is csak akkor, mikor én végleg leestem a lábamról. De ezt hagyjuk. Akárki is volt, ha ez a jótét házaspár nem találja meg, mert vagy beázik, vagy megeszik az egerek, amiért innen is köszönetet mondok, s azután újabb hosszú esztendők múltán nem kerül haza Gyomára, úgy engem sehol se nyomtatnak ki többé, mintha nem is lettem volna, árnyékporocska. Maradok egy rövidítés a vasúti sajtótemetőben, egy -oy-, vagy egy -beczkóyné- a sokból, Isten rádióján hullámtörmelék, holott igenis, én is gondoltam írván, s nem teljességgel sikertelenül, úgyannyira, hogy – szemtelenség nélkül legyen mondva – némely asszony-írókkal máig kiállottam a versenyt. S akár erősebb nemet is mondhatnék.

(Lekvár és lövészárok) Nem tudom, hogyan főzte és főzi a lekvárt dr. Kovács György és kedves felesége, Kovácsné, Sári Enikő, kiknek jóvoltából engem mostantól bárki háziasszony s érdeklődő kedvére föllapozhat. Ha úgy főzi, ahogy én, meg Ilonkánk, s legelőbb szegény Nelli sógornőm, akkor annak egy üvegje meg nem romlott, s még mindig ott áll harcra készen valahol. András, míg kisfiú volt, vezényelt a kamrában az üvegeknek. Egyszer Imrénk kérdezte, hogy van a gyerek, mire azt feleltem, lassan lövészárok-érett lesz. Evvel megnevettettem, ha keserűen is. Mikor nincs éppen háború, az embert a spájza túléli, a stelázsik a rájuk kivágott papírral dacolnak az évszázadokkal is.

(Nyilasliszt) Mesélte Pörkének távoli ismerőse, hogy a legyilkolásunk idején bekvártélyozta magát hozzájuk egy nyilas család. Jöttek, hogy beköltöznek, ’44 telén ez így ment, ki mert szólni és kinek? Együtt jártak le az óvóhelyre, illetve föl, amikor lehetett. Ott a férfi egy decemberi reggel leejtette vagy akarattal földhöz vágta a vastag szemüvegét, mi eltört. Erre megtaposta a konyhakövön, de miszlikre, azután beterelte a családját a spájzba, az ajtót bezárta, és agyonlőtte az egyéves gyerekét, a feleségét meg saját magát. A vérük persze ráfolyott a zsák lisztre, mit sok más ennivaló között magukkal hoztak. Ezek az ismerősék dermedten várták, hogy jönnek értük a többi nyilasok, s ott koncoltatnak fel a kredenc előtt, de nem. Másnap és harmadnap se jött senki. Addigra oly éhesek lettek, hogy nem volt mit tenni, az egyik légiriadó alatt fönt maradtak, a nagy égzengésben kifeszegették a spájzuk ajtaját, félretuszkolták a hullákat, és kihozták, ami élelmet tudtak. Mikor a liszt megszáradt, apránként elsütötték. Rettegtek, s nevettek kínjukban, mi lesz, ha valaki megtudja, hogy nyilasvért kevertek a pászkába. Nem rágondolni, aki amit túlélt, avval élt tovább. Olyan tízkilósforma zsák. Akkor Pörke megkérdezte, hogy mi lett a spájzban a holttestekkel, de erre az ismerős már nem tudott felelni.

(Erzsébet, Chicago, Cinkota) Erzsébet unokahúgomat, kit mi Pörkének hívtunk, Pesterzsébeten bújtatták egy baromfiólban. Ott nagyon bombáztak a gyárak végett, láttam a két szememmel, Rákosligetről is, de főleg Cinkotáról. Mikor abból a lyukból kiszabadult, azt mondta, legszívesebben megnyúzatná magát, annyira viszketett, vagy legalább fürdene éjjel-nappal. Továbbá ha ő a hátralévő életében csak egy csibetollat is lát, abba belehal, hiába köszönheti ennek az életét. Igaz, híres könyvkötő s iparművész létére, kinek saját egzisztenciája volt, korábban se kellett sokat kopasztania. Mikor ő felnőtt, más idők jártak, nem elég, hogy leérettségizett, de kitanulta a szakmát otthon, a gyomai nyomdában. Ezt állította Izidor feltételül, mondván, ha ez megvan, kiküldi Lipcsébe az akadémiára. Mikor azt fényes sikerrel bevégezte, nemsoká műhelyt nyitott az Alkotmány utcában, Izidor és Imre ebben is nagyon segítették, ha már ilyen arany keze volt, és okossága. Férje, gyereke viszont nem volt. Aztán jött, ami jött, ő ezeknek a brigantiknak a négyökrös szekerére föl nem ül, de végül csak fel kellett tennie a csillagot. 1948-ban a Bercink kihívta Chicagóba. Igen vacillált, ötvenéves, mit csináljon, de arra jutott, kimegy innét, mielőtt államosítják. Azután majdnem belepusztult az idegenségbe, s települt volna vissza, haza, de akkor már nem engedték neki, mármint a hatóságok, illetve népi demokrácia, hiába volt magyar állampolgár. Nem tudom, kik voltak ezek a megmentői Pesterzsébeten, akik nem is csak őt, egyedül, hanem együtt bújtatták őket a Gyurika feleségével, Haiman Györgyével. Talán még Ilona is ott volt velük egy darabig, mintha említett volna utcanevet is egyszer, de konkrétan nem emlékszem, napi beszédtémát a mi életünkben ebből nem csináltunk. Hogy velem mi volt, hogy volt Cinkotán, azt se neki, se Amálnak, se az Ilonkának nem meséltem el részletesen, nem is hitték volna, meg alighanem röstelltem, amibe keveredtem, s hogy én nem verődtem, nem szenvedtem annyit, mint ők. Meghalnivaló férjem nem volt, s a gyerekem is hazajött, mire végérvényesen halottnak gondoltam.

(Bújtatni, hallgatni) Volt olyan házaspár, nem rákosligeti, kiket megesketett az utolsó bújtatójuk, hogy senkinek nem mondanak soha semmit, se őróla, se a körülményekről, amik egyébiránt nem voltak rosszak, igaz, pénzbe került, de méltányos összegbe. Ugyanis az illető elkezdett rettegni, hogy most majd az összes nyilas, akinek véres a szája széle, legföljebb nem habzik, mind be fog menekülni a kommunista pártba, s mivel ő is a belépést tervezgeti, ha róla ott a zsidórejtegetés elterjed, egyszer csak fel találja magát akasztva az udvaron a diófájára. Ebben ő biztos, ezt meg is álmodta, úgyhogy, kérem szépen, bejöttek a románok, föl vagyunk szabadulva, slussz, felejtsük el egymást. Hát azt hogy lehet, kérdezte az asszony ijedten. Úgy, hogy a következőkben ne ismerjék föl, ha nem akarnak neki rosszat. S így is lett, illetőleg volt, amíg csak zárt intézetbe nem került szegény. Derék ember talán még előbb megbolondul, mint a csirkefogó.

(Főzés és írás) Nekem két önálló dolgom volt az életemben, a főzés meg az írás, melyekkel a család ölelő árnyékából egy kis fényre már-már kiléphettem. Nagyobb vagy irodalmi sikerről nem álmodtam, és ha cikkeim után a Vasút, hová sógorom beprotezsált, beszüntette volna a kis fizetséget, az én irodalmi működésem is meghalt volna. Így igyekeztem a 30 koronámat megszolgálni és amennyire tőlem telt, jót írni, ahogy mindent, amihez hozzáfogok, ezt is jól elvégezni, mert a természetemben van, és azt hiszem, itt az egész titka annak, hogy egyáltalán nyomtatást láthatott a munkám.

(András irkái) 1920 őszén, már a csonka Magyarországban, szegény gyerekem megkezdte az elemi iskolát Rákosligeten, én pedig a szüntelen aggódást, mely még a halálban se oldódik fel, akkora görcs, hogy lesz-e valaki a reád utalt gyermekből, s vajon a helyét ebben az életben teljes öntudatossággal megtalálja-e? Ha megéled, ha nem. Én megéltem, hazajött Mátyásföldről a munkából, a cigaretta a kezéből ki nem esett, megcsinálta, amit kellett, s átjárt Horváth Tibor rádiós űrkutatóhoz. Az iskolaszereket végig-végig Gyomáról kaptuk, mindig egyforma irkát, éppen olyat, mint a Gyurikáé, kivel egy évben születtek, mikor az első háború kitört, s a hozzá való kék borítópapirost, címkével. Ez nagy segítség volt a horribilis árak mellett. Ilyenkor Imrénk küldött tintát, tollat, tollszárat, ceruzát, radírgumit. Hegyezőt. Mellékelve pár ív színes csomagolópapirost nekem, hogy a konyhaszekrényemben itt-ott újítsak, bár a tisztaság addigra kiment a divatból, nem csoda, ha egyetlen ív 16 koronába került. S még a levélpapírt is tőle kaptam, vagyis az azt pótló hulladék fehér papírt. Ami nélkül végképp fennakadtunk volna a semmiben. Úgy értve, ha nem levelezünk.

(Egy szegény rokon) Van egy zsidó közmondás, hogy az Úr is inkább csodát tesz, mintsem készpénzt adjon. Imrénk is úgy volt vele, mivel irodaszert is forgalmaznak nem kis mértékben, ezek a dolgok kitelnek az üzletből, s nem jelentenek nekik kifejezett áldozatot, minket viszont nagyon megsarcolnának értük a kereskedők. Inkább még ő biztatott, néném, ha valami hiányzik, vagy időközben szükségessé válik, írjad meg, s küldöm. Én meg hol megírtam, hol nem, nehogy erőszakosnak mutatkozzam s rajtuk élősködőnek. Megoldottam, amit tudtam, a saját erőmből, mely legtöbbnyire kevés volt. Van, aki mindig szegény rokon marad, ez ott van a válla tartásában, az orra hegyén, miként abban, hogy egyszerre húzza össze magát s pipiskedik. Na, én az voltam, szegény tanti.

(Házasság, égi ivókút) Az írás több félreállítást okozott, mint örömöt, legalábbis ha arányait tekintem. Evvel együtt, noha a puszta megélhetésem és a gyerek végett végeztem, leltem benne nem kevés szorongó megelégülést is, ahogy a házaséletben, ha érti, mely időm homályába vész, aszalt gyümölcs, mit nincs már hevített vizem földuzzasztani. Attól fapofával elbúcsúzni, a hervadt virágjától, ha nem is oly kínos és felséges, mint virágba borulni, nem könnyű a léleknek, s a néki szolgáló hús-készüléknek, ami a test. Sercegő potméterrel állomást keresni a családi ágy éjszakájában, mennyi rútságait tudom ahhoz képest, amennyi keskeny, bár villanyos örömét. Mint az organtüllbe kötött bors, szegény nunám. De ezt jobb, ha kihagyja, ilyent az ember, ha mond is, le nem írja. Nem beszélve, hogy Imrétől is kikapnék abban az égi fogadócsarnokban, ahol vár rám. Egy szép ivókutat képzelek, ott állnak Nellivel a poharukkal mindahányan.

(Beszédhelyzet) Ahogy neszel itt körülöttem, s méreget, mint egy kifacsarni elgondolt citromot, valóságos hozzátartozója leszek, maga meg legbensőbb kosztosom, kinek az emlékezet kihunyó sparherdján végigfőzöm, ami épp eszembe ötlik. Ha jól üldögélünk, már kérdeznie sem kell, miképp nekem felelni. Értek a köhögéséből. Az arcomat, se a fiatalt, se az öreget nem látja, jobb is talán. Maga felőlem azt ír, amit akar, nekem ahhoz már se késztetésem, se kezem, ha tehetnék, se tennék ellene. Gyenge vagyok és türelmetlen, kiesik a kezemből a toll, amelytől egykoron mindent reméltem és semmit meg nem kaptam. Kerekek nélkül futó szekér, milyen fantázia az? Pusztulat, az. Hagyjuk hát el, ki beszél, s kiből emlékezik. Legyünk őszinték, úgy teker a tényei köré, ahogy jólesik. De maga is ki van nekem szolgáltatva, ha véletlenül elhiszi, hogy akit megír, az Kner Piroska maga. Mert nem, s ezt mondja is meg az olvasóimnak. Hanem regényalak, összegyúrva abból, ami keveset rólam összeszedett s kitalált. Amit fölvesz a valóságból, ha érti, e szép, keserves gyúródeszkán.

(A cinkotai ember) Maga szereti féltényprózának hívni, ami úgy kattog, mint egy protézis, lelke rajta. Mikor hallottam, hogy állítólag a csendőrök ezt is elveszik, a műfogat, belenyúlnak a szájba, ahogy mindenhová, hogy az asszonyok napokig véreznek utána, akkor eldöntöttem, én a gettóba semmi körülmények között nem megyek, se Ligetre, se Keresztúrra, hanem vagy kútba ugrok, vagy beveszem a mérgemet. Legrosszabb esetben bevonatozok Pestre, Ilonkához, illetőleg Pörkéhez, vagy akárhová, hatvanhét éves létemre. Ha a cinkotai ember meg nem jelenik, mint a mesében, meg is teszem, úgy higgye el. Kora reggel, május közepén, még nem volt két hónapja, hogy benn voltak a németek. És nemcsak hogy benn voltak, hanem vitték, ami kell. Bementek a zsidó boltokba, ami még nyitva volt egy darabig, kimarkolták a kasszából a pénzt. Elég az hozzá, zörgettek. Volt, aki merte nem kinyitni, én nem. Ez az ember civilben volt, inkább tisztviselő küllemű, nem gazda. A hangjában volt valami bocsánatkérő vagy megnyugtató, ámbár kedvesnek nem mondanám. Ne ijedjek meg, ő hallotta, amit hallott, s azt is, hogy kosztosokat tartottam, akik odavoltak a főztömért, s van egy ajánlata. Csak akkor mondta a vezetéknevét. Erre én is mondtam az enyémet.

(Asszonynév-lánynév) Mikor már nincs vissza semmi, azaz minden csak visszavan, s én túl mindenen, ami jöhet, még akkor is el vagyok képes gondolkodni, vajon hányszor mondtam ki életemben, jobban mondva 21 éves koromtól, hogy Beczkóyné, meg pláne özvegy Beczkóy Miklósné. S ez hagyján, de hányszor többször, mint a leánynevemet, ezt a becsületes, szép alsóneműt, midőn az összes dicsőség a felsőruhának jut, az rikítson a pávaudvarban, ami az élet, hova magam se riszáltam be kisebb riszálással másokénál.

(A férfi teste) Több ok miatt keresztelkedtem ki 1920 májusában, mik közül az egyik bizonyosan Erdős Renée, aki nálam fél évvel volt fiatalabb. Legyilkolásunk idején ő is bujkált, egyik tragédia érte a másik után, a lánya nem bírta lelkileg, és megölte magát, végül a szép villája is odalett. Én arra a házra oly ámulattal tekintettem, mint egy szentélyre vagy merész toalettre, mit föl nem húznék, ha lenne hozzá körülményem, akkor se. Persze, mikor a kitérést illető elhatározásomat s indokaimat tudattam Imrével, Erdős Renée-t nem említettem. Azt se tudta, hogy én a műveit ismertem korábban is, még benn laktunk Pesten, már akkor is. Úgy értve, olvastam a verseit, ahogy Adyét utóbb, és mondhatom, igen fölkavart, amit az uram hol hálásan, hol idegenkedve vett tudomásul. A férfi teste az asszony, Miklósom, s hogy ezt Hugo Victor maga mondta. Na, akkor jó, felelte, ő csak tudja. Továbbá én nemcsak mondtam, amit a Santerra bíborosban érzett a nő, hanem éreztem, Isten az atyám, Miklós iránt is. Hogy még kik iránt, már sokéves özvegyként, az mostanra mindegy. Amelyik érdemes volt rá, az nem akarta észrevenni, amelyik meg nem érdemlette, az mulya volt, szegény, a reverendát énértem soha le nem vetette volna. Az álmairól meg senki nem tehet, hogy mennyit késnek vagy sietnek.

(Látogatás Rákoshegyen) Még korántsem lakott idekint, de már úgy tekintettem az írónőre, hogy ismerősöm, nemcsak lelkiekben. Erre Imrénk révén meg is volt az indokom, mivel mély levél-barátságba keveredett Fülep Lajossal, akinek Erdős Renée a hitvesévé lett, de az első háború után, a második gyerek születése idején szakítottak. Úgy mesélték, valaki Szombatfalvyék társaságából, melyben nagy pletykázás járta, hogy a férfi hagyta el, amibe az asszony hajszál híján beléhalt. Mikor aztán tüdőbetegségéből, valamint szülés utáni nehéz bajaiból kilábalt, s írói keresete a regényei folytán megnőtt, megvásárolta ezt a kisebb kastélyt Rákoshegyen, s kijött lakni a második férjével, 1927-ben. Egy évre rá bejelentettem magam, hogy meglátogatnám. Igen előzékeny volt, s nem a Knerek miatt, mit oly sokszor megkaptam életemben, hanem mint nő- és szaktárssal. Leültetett a parkjában, mert az már nem kert volt, és türelmesen meghallgatta, mivel próbálkoztam hajdan. Hogy szakácskönyvet írtam, az kiváltképp érdekelte, még valaki rajongóját is beajánlotta kosztosomnak, ki egy nyáron jött vagy kettőn, s teljességgel meg volt elégedve. Egyszer csak elbocsájtott, hogy megértésemet kéri, szólítja a munkája, de további találkozást nem ajánlott fel, én pedig magamtól inkább visszahúzódtam, mint mindenkinél, kit a ranglétra tetején láttam magamhoz képest, így a gyerek protezsálásában a közbenjárását mégse kértem. Tán ki is kaptam volna, ha megtudják Ilonkáék vagy Imréék, hogy én Erdős Renée-től akartam a Vas utcai Felső Kereskedelmibe ajánlólevelet szerezni.

(Miklós holléte) Hároméves házasok voltunk, még otthon laktunk Gyomán, illetve én, mikor ez a század elkezdődött, mármint a huszadik. Miklósom tartósan nem volt velem, úgy mondtuk, akadályoztatva van. Továbbá azt feleltük, ha érdeklődtek, hogy a férjemet ideiglenesen fölvezényelték Budapestre, vagy Kassára, mi vasúti tiszt lévén nem szúrt szemet. Ámbár tőlünk ilyen otrombaságot senki nem kérdezett, tudott mindenki mindent. És rossznyelv ide vagy oda, minket respektáltak, úgy kedves apát, mint Izidort és Imrét. Mert az alkalmazottakat mi erőn felül megbecsültük, a Kner-nyomdába bekerülni rang volt, sorállás nélkül nem is volt lehetséges. Aki ott megragadt, egy hét fizetett szabadságot kapott, s olyan bért, hogy a gazdák nem győztek acsarogni a Knerekre, mit verik föl nekik az árakat, s micsoda dolog kilenc-, sőt nyolc és fél órás munkaidőt adni, meg más efféléket, melyek nem éppen voltak szokásosak abban az időben.

(Főzőiskola Gyomán) E nehéz időszakomban, hogy a szívem ne hasadjon meg, s ép eszem megmaradjon, sokat segítettem Nelli sógornőmnek. Ott volt a sok pulya, az Albert, vagyis a Berci még csecsemő, s Imrénk is csak tízéves, úgyhogy mindent csináltam a háztartásban. Nelli és kedves anyánk már lánykoromban jól megtanítottak főzni, s mondhatom, be is gyakoroltam kissé mindazt, amit csak a tűzhely mellett lehet, gőzben, sistergésben, hamuban, az orca verejtékével. Én mindent, elkészítést és hozzávalót szorgosan lejegyeztem, illetve lemásoltam magamnak, mivel nekik is sok le volt firkálva lapokra, meg kitépve innen-onnan, egész kis boglya recept. Nellink még főzőiskolát is fenntartott a bátyám halála után, nyolc-kilenc helyi leánynak is, tőle elsőrangúan meg lehetett tanulni, milyen egy magyar háziasszony. De a főzésnek iskolája volt ott minden egyes nap, mert nagy házat vittek, Gyomán a Knerek úgy voltak, mint Fertődön az Esterházyak. Egy Izidor-nap három szakácstanfolyammal felért, kopasztástól kávéfánkig.

(Nelli fogásai) Amibe Nelli belekezdett, az kifogástalan volt, épp szabatosan leírni nem tudta eleinte, illetve magyarosan. Na, majd egyszer írunk egy szakácskönyvet, mondta kacagva, én megfőzök minden gerichtet, te pedig leírod, Pirka. A legegyszerűbb dolog, amihez csak hozzányúlt, abból mind valódi fogás lett, egy karéj lekváros kenyérből Marmelade-brot à la Mokrin, vagy azok a fejedelmi kakaók a tejsűrű minden rafinériájával. Az összes gyerekét igen szerette, de Endre volt a kedvence, a középső fia. Meg volt hatva, mikor a gyermekünk is Endre lett a keresztségben, mi andrásoztuk persze, vagy bandiztuk, kicsi morc létére, mert egy Endrét hogy lehet megszólítani? Mintha mindig lovon ülne, vagy verset írna kávéházban.

(Milyen vállalat vagyunk?) Mikor ’39-ben kijött a második zsidótörvény, azok, akiknek megvolt a két harctéri kitüntetésük, mentesültek a hatálya alól, Bandink is. Erre föl, mivel ketten voltak tulajdonosok Imrével, hogy életben maradjanak a piacon, megnövelték az Endre tulajdonrészét, s így rendelhették továbbra is tőlük a jegyzők a marhalevelet, meg amit kellett. De miképp közölje ezt Imre a megrendelőkkel? Úgy, hogy jó napot kívánok, immár keresztény vállalat vagyunk? Ehhez nem volt neki gyomra a nagy acsargásban, ellenben azt is ízléstelennek gondolta, ha leírja, hogy nem vagyunk zsidó cég. Efölött hosszasan kínlódott a maga lelkes és szemérmes módján, s mesélte is egyszer Pörkének, hogy azt találta ki, vállalatunk a közszolgáltatások tekintetében sem esik semmiféle korlátozás alá. Később már vitézség és magyarság nem segített, 1942 júliusában Endrénk bevonult munkaszolgálatra, ott is maradt az orosz fronton, azt mondta a felesége, hogy Voronyezsnél, ’43 februárjában. Várták nyárig, de nem jött, s akkor már tudták, hogy nem is jön, aztán halottnak is lett nyilvánítva. Ugyanúgy nem jött, ahogy Imre sem egy évre rá, hiába várta a két szegény gyereke.

(Függő pókszál) A legnagyobb bátyám tizenhét évvel volt nálam öregebb, Imrénk tizenhárommal fiatalabb, én meg ott függtem e két tartóoszlop között, s ha a magam kötelén olykor adatott is egy kevés megindulás, eljutni valahová nemigen sikeredett, Miklósom és Andrásom terhével kivált. De most már ennek is mindegy, ők maguk elenyésztek, szobruk között ellengek, ilyen is kell, függő pókszálnak lenni.

(Gumibélyegzők) Amit András igen szeretett, gumibélyegzőkkel játszani. Nyolcéves volt, nyomta őket a festékpárnára, s puffogatta a stemplit óraszám, mint afféle vasúti hivatalnok, az apja vére. Imre küldött neki párat otthonról, elvásottat, érvénye-vesztettet, mit a ház, vagyis az üzem körül tudtak nélkülözni, hogy milynémű felírással, őt nem zavarta. Mikor olvasni tanult, rálelt egy körpecsétre valami elhányt borítékon, mit még a Maros utcában kaptunk, A pórladányi berektompaházai Ev. Nőegylet pecsétje, ezt kisilabizálta, és hosszan kacagott. Később, mikor már a rádió-laborban dolgozott a mérnökénél, azt mondta, mutter, én sokáig nem értettem, mi az az Ev. Hát evangélikus, te! Na, én meg azt hittem, hogy evezős, felelte és csóválta a fejét. Ez hozzá közelébb állt, talán mert Albert unokaöcsém hatalmas Duna-járó volt, a Pandúrok társaságának oszlopos tagja az újpesti Népszigeten, a Börzsöny csónakházban. ’22 karácsonyára azt fundáltam ki, hozzon a Jézuska Andrisomnak a saját nevére bélyegzőt, mit megrendeltem Imrétől. Ez ajándéknak elég ritkaság volt. Örült is módfelett, kapott egy Beczkóy András feliratút meg egy Rákosliget feliratút. Alig várta, hogy elengedjem a leckéje meg a könyve mellől, s futott az irodájába bélyegezni, a sezlony mögé.

(Gimnázium magánúton) Az én nagy s nem szűnő problémám alig csillapult, mióta Andrást csak iskolába engedtem, hogy mit csinálok ővele, s akkor, még ’24-ben, a gimnáziumot is elvitték Kőbányára, mert azt bizony kizártuk, hogy ő oda utazgasson. Itt Ligeten, nem messze tőlünk, lakott egy gimnáziumi igazgató. Mikor a tanácsát kértem valamely papi intézet tárgyában, elmondta, hogy ott fűtetlen szobákban mosdanak egész testre, és erősen tornáznak, mitől a növendékek sok esetben tüdőgyulladást kapnak, s akkor hazaküldik őket, kivétel nincs. Ezt a dr. Kovács egy ilyen beteges gyerek esetében, ki minden télen lázasan köhög, úgyszólván kizárta. Azt mondta, végezze magánúton az első két évet, s itt-ott járjon át Kőbányára előadást hallgatni. Ez rám nézve elég kétségbeejtő volt a költségeket illetően, s még zúgolódni se mertem a beteg gyerekkel, csak szenvedtem hangtalanul.

(A másik kommunistája) 1918 karácsonyán égetni kellett a gyereknek egyik csillagszórót a másik után, oly mérvű volt kint a puskaropogás. Rákosligeten nagy furfangosan elhíresztelték röpcédulákon, hogy Keresztúrról meg fogják támadni a községet a kommunisták, s elveszik, amijük csak itt a gazdáknak van, vagyont, asszonyt, mindent. Ám Keresztúron ugyanezt hírelték, hogy jönnek a ligetiek, s minden áldott éjjel folyt a lövöldözés, hogy a másik kommunistáit visszaverjék, illetőleg a rablásban megakadályozzák. Karácsonykor meg, mint a veszettek, különösen nagy puska- és gránáttüzelés volt, megmondom magának, én bizony el is hittem, hogy jönnek a keresztúri kommunisták. Pipike Csömörön, mi meg ott vagyunk ketten a négyévesemmel. Még csak lakónk sem volt, a világ végén, még nem volt ház egyik szomszédban sem, szőlőtőkék, kavicsbánya, erdő. Fáztunk is. Másfél éve se volt, hogy Miklós meghalt a szanatóriumban Gyulán. Én meg gyújtogattam a csillagszórókat, Imre küldött egy kötegre valót, hadd higgye a gyerek, hogy az ropog és sistereg.

(Isonzó, arcideg) Megkérdezni sose mertem, de el nem tudtam gondolni, Bercink hogy nem sikít fel s iszonyodik el, valahányszor beléveti magát a Körösbe, a Dunába, akárhová. Mivel hajszál híján a víz okozta az én unokaöcsém halálát, s évekig elhúzódó kálváriáját. Az olasz frontra került zászlósi rangban, ki is tüntették nemegyszer, majd az Isonzónál megsebesült vagy légnyomást kapott. Ennek folytán belezuhant egy gránáttölcsérbe, s feküdt ott elájulva szegény, fél orcával a jéghideg vízben. Ettől aztán paralysis facialist, arcidegbénulást kapott, mit évekig kezeltek nála, de nyom nélkül nem múlt el. Gorizia fölött történt mindez, a hegyekben, nem is messze attól a helytől, hol mi évekkel előtte kúra céljából jártunk Miklósommal. Lovran nevű üdülőfaluban, Abbáziában.

(Az írói véna) Mikor Miklósnak, ezáltal mindünknek véget ért a vesszőfutása, 1901-ben felköltöztünk Pestre, a Maros utcába. Ott, ahogy tudtam, s a heti kosztpénzem megengedte, a Gyomán tanultakat sorra megfőztem és újból leírtam a saját szájam íze szerint, hogy el ne feledjem, s széjjel ne hányódjon. Sokat kérdezgettem Fridát és Amált, ez a két nővérem élt Pesten szegény Bertánk halála után, hogy vajon jól írtam-e ezt vagy azt. Vasárnap jártunk össze, ebéd után, ha csak egy órára is, ilyenkor cseréltük ki a recepteket. Egyszer megmutattam pár irományomat, másfajtát is. Azok meg szívből csodálkoztak, hogy nahát, a Pirkában egy Izidor veszett el. Ezt Frida ura, a Schwarz Márkus is jóváhagyta, aki Sándor Márk lett később, hogy írói vénám van, na hiszen, tudtam én azt, de több se kellett. Igen ügyesen írok, mondotta, úgy az elmére, mint a gyomornedvekre nézve.

(Emma asszony) Huszonhárom éves voltam, leveleztem még magával Ignotusszal is. Ő éppúgy Hugó volt, mint ki Ilonkánkat ’13-ban elvette, csak a miénket Haimannak hívták, nagy tudású, finom ember volt ez is, az is. Ignotusszal eléggé egyoldalú volt a nexusunk, számára én -oy-, egy magyar háziasszony voltam. Ő meg énnekem Emma asszony, tehát ő is álnéven szólt hozzá ezekhez a recepturális dolgokhoz, amik megjelentek A Hét című lapban. Egy alkalommal az én receptem is ki lett nyomtatva, mellyel Emma asszony dicséretét kivívtam. Férjem-uram figyelmét derék paprikás csirkéje látatlanba is felkeltette, ezt írta nekem, mit én bizonyos fokig Nellinek köszönhettem. Ő bizony, ha szezonja volt, lopott bele némi zöld fokhagymát is, egy lehelet erejéig, méghozzá savanyú tejfellel eldörzsölve. Hogy ezt végül beleírtam-e a könyvembe, nem emlékszem. Aligha, mert az általános ízléstől már a felvetése is jobban elüt, mintsem kívánatos.

(Általános jóság) A Maros utcában jól megvoltunk, de gyerek nem született. Volt szép háztartásom, minden, ami kell egy magyar háziasszonynak, pompásan fölszerelt konyha, kertre nyíló két ablakkal. A műtermem, így hívtam magamban. Főztem, tálaltam, lerakni is én raktam le, én mosogattam, hetente kétszer vagy háromszor jött asszony, ki a többit végezte, s a mosást, vasalást. De varrni már én varrtam, legalábbis a finom holmit. Miklóst Isten áldásával visszavették a vasútra, elég szépen keresett, kifogástalanul odaadta a kosztpénzt, még meg is fejelte. Nem mászkált el sokat egyedül, hanem jártunk társaságba, elvitt színházba, erre-arra, közösen. Bár alapjában mégiscsak otthon ültem, hiszen adott az foglalkozást eleget, de ennél és a kézimunkánál kedvesebb passzióm volt, hogy amit láttam vagy gondoltam, gondoltam, leírom. Amilyen gondosan csak tudom, mert egy bizonyos fokú általános jósága bizony van, úgy a tárcának, mint a regénynek, és ezt illendő szem előtt tartani.

(Kiköltözni Rákosligetre) ’910-ben adódott egy lehetőség Rákosligeten, na, gondoltuk, akkor menjünk ki oda, ehhez pedig fogjunk meg minden krajcárt, csak megéri, hogy a magunkéban lehessünk. Azzal vágtunk bele, hogy vidéken van, híresen jó levegőn, hová mind a ketten vágyódtunk, de mindösszesen fél óra vonattal. A Rákosligeti Munkásotthon Szövetkezet olyan olcsón adott telket, mintha utánunk dobta volna. Ligetet akkor a XI-edik utcáig lakták a munkások, onnét rét meg pagony volt, egypár villa. Ezeknek az utcáknak csak a római szám volt a nevük, a gyerek büszke volt, hogy kiolvasta, ksziksz, mondta, s nyelte a kis nyálát. Minél följebb jöttünk, annál kevésbé volt beépítve, volt egy nagy kavicsbánya, de főleg szőlőhegy, sokféle szőlő, nyaraltatásra különösen ideális. Fejlett község volt, megvolt a vízvezeték, mint bármelyik városban, s év végére ígérték a villanyt. Az is tetszett, hogy mikor a telket kinéztük, egy költő volt a bíró, Szabó Endre. Hát belevágtunk a tavaszon, s nyár végére állt a házunk. Igaz, fölvettünk a Pesti Magyar Kereskedelmi Banktól 4%-os kamatra 5000 korona kölcsönt, amit 162 korona ötven fillérjével hatvan féléven át voltunk kötelesek megfizetni. El tudja ezt képzelni? Én akkor nem tudtam. 1940 februárjában járt volna le. Izidor hümmögött, de nem volt ellene, különben nem is mertünk volna gondolni ilyesmire. Azt hiszem, ekkor bocsátott meg igazán Miklósomnak, mikor látta a fészekrakási igyekezetét. Még valami kis örökrészt is háromfele vett, ami kedves apa halála után állítólag járt, s széjjelosztotta közöttünk, Frida, Amál és köztem. Pallért ajánltatott magának, hogy mi azt kérjük föl, tervrajzokban segített, még a kertesítésben is az ezer dolga között, mintha a sajátja volna.

(Miklós intenciói) Gyűltek szépen a receptek is, a másféle írásbeli dolgaim is. Szegény Miklós szívesen megnézegette, mert ha kevés ideje volt is, erre mindig szakított az én legfő támogatóm, s úgy mondom immár, hogy csodálóm, kiből több nem volt s lesz. De az ember pont ezekkel komisz, a szeretteivel, még föl is mérgelődtem, mikor erre-arra valami megjegyzése volt, hogy én én vagyok, s bizony az ő könyökvédőjébe bele nem bújok, pedig igazat szólt általában. Az egész intenciója oda irányult, hogy ügyeljek a fantáziámra, kifutni ne eresszem, habját lemerjem, s hagyjam higgadni. Épp, amihez nekem a papíron nem volt türelmem eleinte. Jó munkához idő kell, mondotta, ehhez ő biztosítja nekem a hátteret, már amennyire a betegségétől tellett, mely lassan, de hatalmába kerítette.

(András tüdeje) Képzelheti, hogy a gyerekünk minden köhögésére összerezzentem, s már jóval előbb, mint hogy Miklóst a köhögés átvitte a másvilágra. András egyszer alaposan le is dőlt a lábáról, nem sokra rá, hogy a gumibélyegzőket megkapta. Mikor nagyvártatva ki tudott szállni az ágyból, ’23 tavaszán elvittem Bársony tanárhoz, aki konstatálta, hogy a tüdeje tiszta, de valami rendellenességet lát a hátában. Odahívott egy másik tanárt, kivel egy órát tanácskozott. Az eredmény az lett, hogy vagy be kell járnom vele a klinikára, vagy idehaza kap Preyer-féle gipszágyat, valamint tornaszereket, méghozzá a Gyermekvédő Liga útján, hogy kevesebbe kerüljön. Mikor kimondhatatlan sok izgalom után készen lettem és hazahoztam, arra jutottam, ezek olyan drasztikus dolgok, amik egészen tönkreteszik, és én bizony bemegyek a dr. Kovácshoz, nézze meg ő is. Kovács azt mondotta, nemhogy tiszta lenne a tüdeje, de annyira rosszul van, hogy azonnal köpetvizsgálat kell, és vigyem gégespecialistához. De abban biztos, hogy teljes és szoros összefüggésbe van a gerinc elhajlása a tüdejével. Egy hónapi teljes nyugalmat rendelt. Mindezt végigcsinálni egy félénk, mindentől irtózó kilencéves gyerekkel, alig állottam már a lábamon.

(Vasúti tárcák) Miklósban semmi féltékenység nem volt, hogy hiába sokkal okosabb nálamnál, mégis ő csak kivagdossa a cikkeket, én meg írom. Mármint a tárcákat, aminek ő mondta legelőbb a dolgaimat. A vonal alatt van az élet, fölötte a biznisz és a politika. Elejétől fogva igen biztatott, hogy tisztázzam le, s mutassam meg a nővéreméknek, főleg a Fridáéknak, evvel az Izidort inkább ne zavarjuk, mert inal állandóan, s ideje úgyse jut semmire. A Frida sokkal nagyobb volt nálam, tizenegy évvel. Schwarz Márkus sógorom a vasútnál főkalauzi minőségben szolgált, Felsőgödön laktak. Azt mondta, elviszi a Vasút című laphoz, s ott elhelyezi, legalábbis megmutat párat a mélyen tisztelt fő vasúti korifeusoknak, kikkel jó nexusban van. Olyan nagyon „helyezni” tán nem is kellett őket, jótálltak magukért, amíg körülmény volt hozzájuk. Azok mindjárt kinyomtatták az újságban, s üzentek, hogy szívesen, máskor is. Itt is az volt a szignóm, hogy -oy-, mint Emma asszonynál, de tudta a család, hogy engem rejt e kis sóhaj, s nem lepődtek meg, még legjobban Izidor bátyám csodálkozott, hogy nem gondolta volna.

(Írni a Függetlenségbe) A bajom mindig az volt, hogy egész regényre való a témám, és igen nehezen tudok egy könnyed, igazán tárca keretébe való cikket megírni. Ennek dacára, öndicséret nélkül mondom, olyan tárcákat, miket a tízes években a Békésmegyei Függetlenségben olvastam, én is tudtam írni, még a legnagyobb pusztulatomban is. Jót főzni is tud az ember, ha könnye potyog is a levesbe, csak kellő fegyelme legyen s kitartása. Meg legyen muszáj, ami nagy úr. Ezért megkérdeztem Izidort, hogy fizet-e valamit a Függetlenség a tárca-cikkekért, és ha igen, úgy ki tudná-e eszközölni, nem nagy fáradsággal, hogy havonta pár tárcát írhassak nékik. Csak az ambícióért nem tettem volna, de mivel a mellékkereset nagyon ránk fért, szívesen küszködtem volna még azzal is, szinte erőmön felül, mert a Vasútba is a csekély havi díjazásért két cikket kellett megírnom, mikkel végig meg voltak elégedve.

(Frida ötlete) Legelőször Frida mondta egy vasárnap délután, mért nem írsz egy jó szakácskönyvet, Pirka? Hát, mondom, meg van az írva a jóvoltotokból, meg a Nelliéből, csak össze kell gereblyéznem. Ilonkánk is eléggé lelkes volt, na, úgy még jobb, te összeírogatod a családból, kedves apáék kinyomtatják, s ha sikere lesz, még pénzetek is lehet belőle. Ez nagyon latba esett, mert láttuk, mibe van a házunk, ha nincs kész, azért, ha kész lesz, azért, s hogy minden pénzt elnyel, nem beszélve a 162 koronáról, mit a banknak tartozunk kifizetni minden év február és augusztus elsején. Nemegyszer sóhajtozott Miklósom, hogy egy valóságos kútban lakunk, Piroskám, a mi boldogságunk ilyen, nekünk ez a lefele magos torony jutott. Mert tudott nagyon mélakóros lenni, szomorú, mint a borosta. A bogár mindenesetre oda volt téve a fülembe, hogy mért nem írok szakácskönyvet, tényleg.

(Letisztázás, mézeshetek) Még nem volt meg a gyerek, másállapotba se voltam, s már három éve odakint laktunk Rákosligeten, mikor saját kézzel egységesen letisztáztam az összes receptjeimet. Legalábbis a javát, levesek- és levesbe valóktól a lekvárokig, amit aztán Miklósommal elolvastattam. Ez 1913-ban, a két ünnep között volt. Kapitális nagy hó esett, megállt minden, ahogy a mesében, még hivatal se volt, igaz, le se tudott volna menni az itteni állomásra, még a vonat is épphogy járt. A Kassa–Oderbergi Vasútnál volt alkalmazásban, ami aztán a cseheké lett, s húsz éven át lógott felettünk, mint a Damoklész kardja, de ezt most hagyjuk. Akkor volt rá ideje az uramnak, szakácskönyvet olvasni a hó alatt. Mit ugyan reméltem, de nem vártam, egészen meghatódott, hogy amit ő nap mint nap, csak úgy, a terített asztalnál elfogyaszt, az itt van letisztázva mondatról mondatra, s hogy ebben mi munka van, tervszerűség, szakértelem. Szabályosan ujjongott, s úgy összecsókolt, mint egy mézeshetes asszonykát, ez eltartott újévig.

(Búcsú a jól levéstől) Pirkém, mondta, mert hívott néha így, ha jókedve volt, látod, Pirkém, eztán már a megelőző héten be tudom jelölni halványan, hogy mit ennék, mondta, s meg is tette párszor, majd ahogy megfőztem neki, másnap gondosan kitörölte, a radírozásban határozottan kedvét lelte. Nagyevő sose volt, de a maga módján szerette a hasát, meg a főztömet, annál is inkább, hogy ilyesmiben előttem nem volt osztályrésze, se szegény anyja mellett, se a vasúti kantinokban s garnikban, hol bekapdosta, mit eléadtak, a horpadt ételeket, szószokat. Énnálam evett levest, sültet körzettel, édestésztát, mindent. Belsőséget. Most már látom, ez a karácsony utáni békesség volt az ő búcsúja a jól evéstől is meg a jól levéstől is, ha szabad így mondanom. Jött a nyomorult betegsége, a háború, jött a gyerek, búcsút mondhattunk puha hónak, házas méznek.

(Elmaradt ajánlás) Elmondtuk a bátyámnak, hogy mit mesterkedtem össze, s mi a tervünk, aki csak bólogatott, hogy majd meglátjuk, mit lehet csinálni a mai időkben. De nem kérte a kéziratot, hogy tényleg meglássa. Hiába, a szakácskönyv nem adoma, az is igaz, könyvet ők akkor hébe-hóba-mutatóba adtak csak ki a temérdek nyomtatvány mellett, forgalmiadó-nyugtától zálogolási jegyzőkönyvig. Minden falusi jegyző jobban tudta a Kner-nyomda címét, mint a katekizmust. Hogy aztán elolvasta-e valamikor is, nem tudom. Talán a feleségével átlapoztatta, Nellink pedig, lévén benne kíváncsiság, ezt meg is tette. Pont ő, aki semmi különös újdonságot e receptek közt nem lelhetett, vagy hát alig, mert hozzá mérve én csak tanítvány voltam. Egyszer viszont, igaz, huszonöt év múlva, azt mondta, hát, Pirka, neked kéne főzőiskolát nyitni azoknak a pestieknek a számára, hisz neked van egyedül szakácskönyved a családból. Hogy ezt aztán minek szánta, nem tudom. Én mindenesetre neki ajánlottam volna a könyvem, ha Imrénk ki nem húzatja vélem mint nagyon familiáris dolgot, s persze ha megjelent volna.

(Az első halasztás) A hetedik hónapban voltam, mikor július elején, pár héttel a háború kitörése előtt, Imre megírta, hogy az idén nem tud időt szakítani a szakácskönyv elkészítésére, tervezni meg lehetetlen mostanság, úgyhogy a legcélravezetőbb volna személyesen beszélni, hogy tájékozódhasson a könyv külső-belső alakjáról, valamint tartalmáról. Na, ha már elolvasni nem kérted, legalább beszéljünk, gondoltam. De akkoriban nagyobb dolgokról diskuráltak a világban, hol volt ehhez az én, de akárki szakácskönyve, abban a sínylődésben, hadi szükségben? Hogy Miklósomat is be nem hívták, ez volt az egy szerencsénk a tüdőbajával. Meg persze a Kassa–Oderbergi Vasút. Pedig ment volna lelkesen, hát ki tudta eleinte, mi ez? Ezzel is úgy volt az uram, mint a Lipót belga királlyal, rajongott érte a messzi távolból, amíg az összes gamatsága ki nem derült, hogy miket cselekedett Afrikában.

(Egy kevély előszó) Akkor én vártam is, nem is, de ’15 tavaszán Imre megkérdezte, mi van a szakácskönyvvel? Hát, az ott van, Imrém, elvan, mint a Papné kompótja. Hát mért nem küldöm el neki? Én meg nem akartam, hogy megint elfelejtkezzen a gálánt felkéréséről, s jóformán gyermekágyban, Miklós betegségétől szeppenten, épp csak átlapoztam, vajon sorba van-e rakva, lap nem hiányzik-e, de el benne nem mélyültem, pláne végig nem olvastam. Hanem megfejeltem nagy mellényemmel, hogy így meg úgy, s zavaromban igen kevély előszót írván hozzá, mirnix-dirnix postára tettem. Túl sok bajom volt ahhoz, hogy a hibáit észrevegyem, ezért közöltem Imrénkkel, minden változtatáshoz eleve beleegyezésemet adom, igaz, hozzáírtam azt is, hogy nagyobb hibája nemigen lehet.

(Magasabbra vetett szem) Annál is inkább hagyott maga után kívánnivalókat a kézirat, mit a feledés jótékony palackjából kivetett a tenger, mivel Miklóson kívül senki nem látta. Imrénk ötlete, hogy az ő Haiman sógora rokonilag átsimítsa, évekkel később támadt, mikor sokéves orosz hadifogságából Hugó hazajött. Meglehet, Ilonkánk se kapacitálta a lelke legmélyéből az én szakácskönyvemet, ezt így kimondom most már, mi több, az én Imrém se, az én fő támaszom és léniám értelmi kérdésekben, valamint erkölcsben. Megértettem én, s nem csak a mai eszemmel, hogy ami néki visszavolt az életéből, azt magasabbra vetett szemmel akarta eltölteni a szellemtudományokban és -körökben, ha legjobb, legfigyelmesebb ember is volt a világon, mert az volt. S nekem legokosabb. Hogy is ne lett volna a kopott, lappadó nénjénél fontosabb, egy Szabó Lőrinc, mondott bár egészen cifrákat a mi fajtánkra és a Führerre! Már az utolsó szabad heteiben, az internálása előtt jegyezte meg Imre, hogy sírni tudna, ha csak reágondol, de hogy mi az pontosan, amin neki majd sírni fog kelleni, ha netán túléli, azt el sem képzelhette. Sokáig, vagy hát a végéig nem is volt ahhoz fantáziája senkinek. Nekem végképp nem, hazahozattatva Cinkotáról, hol lélekben tépve, rettegéstől és frontharcoktól gyötörve, de mégis kalickában éltem.

(Alkohol, kommün) A kommün alatt Ilonka Gyomán volt a két gyerekkel, s egyszer-egyszer bent voltam az ő Pannónia utcai lakásukban, hol e hónapokban Imre lakott, ki a barátai meghívására, meg a rátermettsége s szakértelme folytán, a Közoktatási Népbiztosságon vállalt állást, és nyomdaügyekben meg papírügyekben szaladgált. Valamit hoztam vagy vittem, nem is tudom, s az előszobában, mert éppen indult, összetalálkoztunk. Megöleltük egymást, olyan nyúzott volt, hogy menni nem tudott, csak sietni, s úgy járt a szeme, a pókot utolérte volna a falon. Pirka néném, ne menjetek se Gyomára, se sehova, ezt mondogatta, mert jönnek a románok, s még komoly bajotok lesz. Mikor Ligetre hazavergődtem, az állomáson egy egész csapat kétes alakot pillantottam meg, prolikat, akik tejeskannával a kezükben éltették a proletárdiktatúrát, de abban bor volt, csak a szesztilalom miatt kannában tartották. Volt, hogy némelyek már négykézláb álltak, és úgy dajdajoztak a Vörös Őrség laktanyája előtt. Siettem, ahogy tudtam, a gyerekhez, ötéves se volt, bár aki pesztrálta, bizonyos Pipikét, szerette. Pipikének se férje nem volt, se gyereke, mégis tejszaga volt. Akkor aztán nem is mentünk sehova, mégis jöttek a románok, ahogy Gyomára, úgy ide is, már augusztusban, és itt voltak novemberig.

(Nyakas rosszaság) Hugónak megjelent egy kis brosúrája a Rusznák és Türknél, Kürnberger Ferdinánd regényei- és novelláiról, 1910-ben. Épp rendezkedtünk be Rákos-ligeten, volt más gondunk is, de adott egy példányt, s akkor ott olvasgattuk. Ez a Kürnberger egy osztrák író, kinek nagyon rossz véleménye volt Amerikáról, meg Bécsről is. Azon studíroztunk, hogy mit mondjunk, ha bemegyünk hozzájuk. Úgy épületes, mint szórakoztató, mondta Miklós, és ebben volt igazság, sőt. Nem volt hosszú. Velem, de a Miklósommal is, igen sok jót tett a Hugó, s ha én az örök hála mellett kicsit neheztelek rá, az az én nyakas rosszaságom. Nem sokkal a halála előtt mondtam egyszer Ilonkának, hogy ha ő meg a Hugó áll össze, s még a Nellink, hogy szakácskönyvet írjanak, abból talán inkább lesz valami érdemleges, mire Ilonka oly hevesen bólogatott szegény, hogy megbántódtam. Mondtam is neki.

(Ilonka megbántódása) Ami azt illeti, ő is meg lehetett bántódva anno. Na, min, Ilonkám? Hát hogy írt ő egy lapot Imrének, talán ’33-ban, az biztos, hogy szegény Hugó halála után, hogy kedves Imrém, kaptam én a Bereitől egy megbízást, miszerint állítsak össze valamilyen brosúrafélét, szóval kisebb szakácskönyvet. Nézett rám, rémlik-e, de nem értettem, mit akar. Hát hogy ő akkor elkérte a szakácskönyvem kéziratát, ami tudomása szerint ott volt Gyomán, méghozzá sürgősen, hogy átnézze. Írja meg a bátyja, ha megvan, s ha ő használhat belőle egyáltalán bármit is. Imre azonnal visszaírt, hogy náluk nincs, s kedves apa is, ő is határozottan úgy emlékszik, hogy a Pirkánál van. Szóval, azt te tizenegy év előtt visszakaptad Gyomáról. Még most sem értem, Ilonkám, mondtam. Hát dehogynem! Ő Imre tanácsára fölhívta Bercit, szóljon Andrisomnak, hogy ezt otthon az anyjától hamar tudakolja meg. És te erre, Pirkám, a füled botját nem mozdítottad. Na, most megértettem. Mert nem kaptam meg az üzenetet, Ilonkám, az a bolond gyerek nem adta át, pedig amit Albert rábízott, mindig pontosan teljesítette. Hát mért nem üzentél megint? Vagy írtál. Na, mért?! Mert nem akart tolakodni, ha nem, nem, nekem ez biztos zsenáns, gondolta. Időközben a Berei is retirálta a dolgot, hogy nem aktuális. Erről én most hallok először, és roppant sajnálom, Ilonka, mondtam. Ő is sajnálja, mondta, de most már mindegy. Aztán csak ültünk ott, mint akik végleg kitraccsolták magukat, szipogva és megkönnyebbülten. Mennyi beszáradt lob, hegedvény, még egy ilyen szerető családban is. De hogy az ő kérése zsenáns lett volna vagy nem, arra nézve nem feleltem semmit.

(Egy lunatikus kamasz) A gyerek, amilyen rossz evő volt előbb, kamaszkorától igen rájárt a spájzra, kredencre, ahol mit találhatott. Ez tartott, amíg be nem hívták, de álmában, s arról reggel nem is tudott, épp lekváros volt a párnája. Addig-addig, míg ezt én már megsokallottam, nem mert mindent oda nem adtam volna neki, hanem mert féltettem, ahogy kimegy és alva eszik, és egyszer a papunknak meggyóntam. Azt mondta rá szárazon, járhatnánk rosszabbul is, illetlenebbül legalábbis, ezeket a lunatikusokat ilyenkor megszállja valami. Na de mit tegyek, atyám?! Tessék ilyenkor a jelenlétében hangosan imádkozni vagy hideg vízzel nyakon önteni, felelte, de az meg elég falsra sült el, mikor próbáltam. Már a rádiós műhelyben dolgozott, én pedig egy éjjel meglestem és leöntöttem. Jajgatott, majd igen dühösen sírt, aztán dadogni kezdett, úgyhogy ezt abbahagytam. Eldugtam, amiért kár volt, s keze ügyében hagytam, amit hadd egyen. De féltem tőle, hogy még egyszer mit csinál, hogy a nagykést belevágja a disznóba. Hát aztán leéhezte a munkaszolgálatban a sok falánkságát, szegény. Mikor hazajött, úgy nézte az ételt, mint a követ. S kő lett nekem is a mindennapi betevő. Szükség.

(Lajos) Volt egy Lajosunk is, vagy hát Izidornak és Nellinek volt ez a gyermeke, akit én is dajkáltam eleget, kerek fejű, erős gyerek volt, egy dinamó, győztem a karomban tartani. Alig volt Ilonkánknál fiatalabb, amikor 1911-ben, tizenhét éves korában Ilonka szeme láttára ölte meg magát fegyverrel, egy vadászpuskával vagy mivel, s nem véletlenségből. Elment a Számink után, illetve hát, ami a lövést illeti, a szegény Mihály előtt, Nellinek is odahagyva a nem hegedő sebet, mit az anyósa, az én kedves anyám is halálig viselt, a gyermeke elvesztését.

(Uszály, járódeszka) Mikor András hazajött, igyekeztem valahogy feltáplálni, de se lelkierőm nem volt már kellő a gyomaiak legyilkolása után, se nem volt miből. Nem sokat mesélt a második behívása utánról, mindig csak a végét, hogy bevagonírozták őket a századával, s kivitték, méghozzá Pestről, a Jókai utcából, Ausztriába. Ott ő komolyan megbetegedett, ami nem csoda, és a brucki táborban volt, amíg ki nem ürítették. Akkor gyalogoltak majdnem Bécsig, ott egyszer csak kiértek a Dunához, ez ’45 korai húsvétja előtt volt. Három uszály várt rájuk. Behajtották őket, legalább ezren voltak vagy kétezren, s hét napot utaztak egy csöpp víz nélkül meg étel nélkül. Az éhen haltakat bedobták a vízbe a katonák parancsára, akik ott mentek mellettük motorcsónakon. Amikor ki kellett szálljanak, négykézláb mentek a járódeszkán, hogy bele ne szédüljenek, annyira gyöngék voltak. Közben rugdosták őket a katonák. Honnét tudjam, hogy melyik jött velem szemben civil kabátban, svejcisapkában a Rákóczi úton azok közül, akik a fiamat rugdosták? Aztán elhajtották őket Günskirchenbe, ott szabadultak föl. A wellsi kórházból jött végül haza a cseheken keresztül, ősz volt már, talán október, nem is tudom már a napot. Épp kimentem valamiért a kisházba, s ott állt az ajtóban, cigarettázott, a saját árnyéka. Mindjárt a cinkotai Miklós jutott eszembe, ahogy azt mondja, megjön a gyerek.

(A pöstyéni levegő) Az első háború épphogy kitört, Hugót mindjárt behívták, azután Endrét, de egy évre még Imrénknek is menni kellett, igaz, nem messze, Csabára, honnét a vállalatot tudta gardérozni, s a családtól se volt távol. A tanár azt mondta, várni tovább már nem lehet, s 1915 őszén megvolt Miklós operációja, mi után a kezelőorvos négy hét pöstyéni kezelést ajánlott. Legyen annyi józan belátásunk, Piroskám, hogy mi oda nem megyünk el, mondta az uram, hát minek, ha nálunk Ligeten is van olyan jó levegő? Más részről a tanár is, aki operálta, fölöslegesnek tartotta. Ennek kapcsán Miklós elmesélte, hogy legénykorában járt ezen a fürdőn, belekóstolt ebbe-abba, s nem kívánkozik. Életében annyi hamiskártyást nem látott, mint ott. Úgyhogy idehaza maradtunk, az állapota így is szépen javult, hozzá megszabadultunk egy nagy gondtól, mit az ott-tartózkodás ránk nézve jelentett volna, úgy ruházkodás, mint lakás és koszt tekintetében. ’16 februárjában vissza is ment dolgozni, s azután ki is nevezték a 8. fizetési osztály 2. fokozatába.

(Tanú a ködben) Írtam én még filmforgatókönyvet is az Uher Ödön filmgyárának, de hát későn, mert épp beadtam, mikor azokban a szörnyű években az egész filmgyár megszűnt, ’22-ben, és elnyelte az én szerelmes bűnfilmemet. Nem hiszem, hogy nagy veszteség érte a filmvilágot az eltűntével. S megmondom magának, ha valaki egy padláson megtalálná, vesse tűzre nyugodtan. Tanú a ködben volt a címe, illetve lett volna, s egy ilyesmi helyen játszódott, vasút mellett, mint Rákosliget. Egy javakorú embert, gazdálkodót, kísértet látogat éjszakánként. Egyszer a saját fiatal feleségét nézi kísértetnek az ablakon át, kiront, s őrületrohamában egy karóval leüti az asszonyt, ki lehanyatlik, a szerencsétlen férj pedig azt hiszi, meghalt. Csakhogy ennek a Saroltának szeretője van, ki éppen vár a boldogtalan teremtésre a csirkeház mögött, így tanúja lesz a történteknek. Mikor István észvesztve berohan a házba, az ifjú tanító magához téríti a szerelmét, s ölben elviszi. A szegény gazdálkodó reggel tűvé teszi a környéket, azután várja a csendőröket, de hiába. Hanem pár nap múlva jön egy zsaroló levél, aztán a másik, s még a kísértet is felbukkan. Addig-addig, hogy István felköti magát a padláson. Ezek meg beköltöznek a gazdaházba, de abban sincs köszönet. Én magamban Beregi Oszkárra osztottam a férj szerepét, hogy a szerető és a feleség ki lett volna, nem emlékszem.

(Hozomány, Mokrin) Utolsó leheletemig használok zöld fokhagymát, mondotta Nelli, ez úgy a fülemben van, mintha gramofonlemezről játszanám le magamnak. Épp rántást sütött, hangosan nevetett, csacsogtak neki az edények a stelázsin, a nagy kontya mint egy hajkuglóf, nemcsak hallom, de látom magam előtt. Ahányszor lisztet küldött, én a nyújtófát megcsókoltam s megráztam, illetve ténylegesen Izidor küldte, lévén ő a családfő. Ki tudja, hova lett volna az én bátyám a Nelli szép hozománya nélkül. A 75 forint tőkéjével s a hitelével a Takaréknál vajon jutott-e volna ilyen jósorsra? Ne higgye, hogy vitatom, csak kérdezem magamtól, hiszen Izidor minden tehetsége vitán felül volt, ahogy a gyerekeié is. Mikor hallottam, hogy mokrini lány, ez is annyira tetszett nekem, hogy valaki mokrini, mint egy operában vagy Afrikában. Netter Kornélia a Bánátból. Nagy malmaik voltak, nem a Brüder Grimmtől, hanem mitőlünk esik a hó, mondta nevetve az ő kedves apja, németül beszéltek, illetve svábul. Az Imrénk mokrini dédtatája, Netter Dávid, maga is honvéd volt, meg is sebesült, akkora luk volt a vastaghúsában, belefért egy kisebb szilva vagy galambtojás. Ha jól megvakargatták az öregnek a hátát, az unokák jutalomképpen ki is próbálhatták. Nelli, mikor hozzánk került, magyarul úgy beszélt, mint egy diótörő, s nem tudta a helyesírást. De hát nagyon okos volt, s amint magyarra lett fogva, jött is az eredmény. A levelein avval együtt el-elmosolyodtunk, mármint a család, tán addig, míg el nem vitték.

(Ki lenni keresztelkedve) Mikor András 1920. szeptember elsején az elemi iskolát elkezdte, hálát adtam a magasságos Istennek, hogy immár mindkét szülője római katolikus, így tán viszi valamire az életben a szegény árva gyerekem, ennél többet neki úgysem adhatok. Ez is semmi volt, s nevetség. Imrénk erről az én kikeresztelkedésemről véleményt nem nyilvánított, megértette, mint mindenkit, azután a maga részéről tette, amit jónak látott. És persze küldte, amit kell, a legáldatlanabb viszonyok közt is, mikor ő nagyban kapta, amit én kicsiben, bajt, bántást, szorongást és szorongatást. Azelőtt, ha dolgoztunk, takarékoskodtunk, s összehoztunk egy akármennyi kis pénzt, már szaladhattunk valamit venni. Milyen boldog voltam, ha csak egy új fakanál jött is a házhoz, aztán meg csak a pusztulat. Már olyan voltam, mint a koldus, ki a nyakába akasztja a köszönöm táblát, nyelve el ne vásson. Hát nekem a tollam vásott el, ahány levélbe leírtam, s ahányszor.

(Egy különös fuvaros) A cinkotai ember ajánlata az volt, hogy pakoljak össze, s menjek vele. Már mondtam volna, hogy kívül tágasabb, de féltem, hátha van ebben valami hivatalosság. Akkor már rácsapni az ajtót valakire ugyanolyan kockázat volt, mint kinyitni neki. Nézze, mondta csöndesen, az kész csoda, hogy magához eddig nem lett beköltözve, mikor a rendelet szerint négy embernek jár egy szoba. De függetlenül ettől, biztos, hogy maga itt nem maradhat, mert két hét múlva elviszik a gettóba. Engem nem, mondtam. Nahát, bólintott, ő pont azért jött, hogy ne. Ha megadom neki az adataimat, s a harminc pengőt, amibe sajnos kerülni fog, akkor elintézi a sárga utazási igazolványt, mi nyolc napra szól, és úgyis a cinkotai csendőrségen kell kiváltatni. 12 kilométer oda-vissza, ráadásul csillaggal egyik helységből nem tanácsos a másikba átmenni. Nem beszélve, hogy tilos is. És azt ő megspórolja nekem, az utat. Hogyhogy? Neki jók ott a kapcsolatai, elég rendes emberek. Pláne, miután olyan helyzet állott elő, hogy itt, Ligeten is lesz csendőrség, aminek a céljára ezt a házat nézték ki. Enyémet? Igen. Maga az özvegy Beczkóyné, nem? De, mondtam. Na. Legalábbis szóba került, hogy alkalmas lehet. Akkor maga csendőr? Mert nem tűnik annak. Nem, de van rendes csendőr is. A lényeg, hogy innét mennie kell, hatvanhét éves létére. A gyomrom összeszorult arra, hogy rendes csendőr, annyit tudtam kinyögni, mint aki egy medencében süllyed lefelé s az utolsó levegőt ereszti ki, honnét tudja, hány éves vagyok. Mondták neki, válaszolta, pont egykorúak vagyunk. De nem ez az érdekes, hanem hogy ő fuvarosnak ajánlkozik, ne sírjak mindjárt.