Szöveg © Szűcs Ádám, 2024

© Central Kiadói Csoport, 2024

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető.

A könyv szereplőit sok esetben valóságos budapesti

személyek ihlették, ám jellemük és tulajdonságaik

a fantázia szülöttei. Bármilyen teljes egyezés

a valósággal a véletlen műve.

ISBN 978-963-614-047-2 (papír)

ISBN 978-963-614-431-9 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Marosi László

A kiadó az 1795-ben alapított Magyar könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Gazdag-Lukács Edit

Felelős szerkesztő: Balázs Eszter Anna

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borító: Cserkuti Dávid

E-book: Scriptor Kft.

Prológus

Vaki kedvenc cseppkőbarlangja közvetlenül a Váci utcából nyílt.

Első ránézésre nem volt benne semmi szokatlan, olyan volt, mint a városban található többi száz meg száz cseppkőbarlang. Mégis, ahogy Bogdánnal beléptünk, rögtön éreztük, hogy valami titok lappang a sötét, nedvességtől csillogó sziklák és a kövek közül felbukkanó dús mohák között.

Nyögések és fémes csattanások verték fel a csendet. Ebből azt gyanítottam, hogy valójában egy konditeremben lehetünk, de nem mertem a valóságba átkukucskálni. Vaki azt mondta, ez az egyetlen hely, ahol a valóság furcsább, mint a játék, és csak akkor találjuk meg, amit keresünk, ha végig játékban maradunk.

– Mit is mondott Vaki, hol az az átjáró? – kérdeztem.

– Legalul – felelte Bogdán. – Egy fénylő, kék virágot kell keresnünk.

Eltartott egy ideig, mire megtaláltuk, de végül elértünk az alsóbb szintekre vezető lejáróhoz. Ahogy elindultunk az ösvényen, megijedtem, hogy a talpam alatti, lépcsőre hasonlító sziklák esetleg megmozdulnak, de szerencsére nem így történt. Stabilan tartották a súlyomat, így gond nélkül lejutottunk.

Odalent térdig állt a víz. Belegázoltam, de a nadrágom szerencsére nem lett nedves. Az egyik sarokban egy embermagas majom állt, és fújtatva bámult rám. Intettem neki, mire elfordult, és morogva a másik irányba indult.

– Ott vannak a virágok – mutatott Bogdán a sarokban az orchideára hasonlító növényekre. A virágok mellett tényleg derengett valami fény, láttuk egy résen átszűrődni, de ha Vaki nem mondja, én ugyan az életben nem gondoltam volna, hogy valami fontosat találhatunk mögötte.

– Átférsz? – kérdeztem Bogdánt, mire ő lesújtóan rám pillantott. Érdekes, most, a játékban, egyáltalán nem volt kancsal.

– Előremegyek – határoztam el, majd nekifutásból beugrottam a nyíláson. Csont nélkül átfértem. A hátam mögött Bogdán hasonló trükkel próbálkozott, és annak ellenére sikerült neki is átjutni, hogy a réshez képest igencsak tág kiterjedéssel rendelkezett.

Körülnéztem. Egy zöld csempével kirakott, legalább tízszer tíz méteres, fényes szoba vett minket körbe. Olyan volt, mint egy nagyobb kórterem, leszámítva, hogy a fal mellett nem betegágyak, hanem játékautomaták sorakoztak. Ahogy végigtekintettem a villogó kijelzőkön, megállapítottam, hogy a rajtuk futó játékokat még sosem láttam. Valószínűleg a világon soha senki nem látta még ezeket – leszámítva persze Vakit.

– Lássunk neki! – javasolta Bogdán, majd megindult a legközelebbi automata felé. – Gyors leszek – tette hozzá, miközben játszi könnyedséggel húzta el az egyik automatát a faltól. A nála lévő kard pengéjét durván csúsztatta a gép hát- és oldallapja közé. A hátlap nagy csattanással esett a padlóra, ő pedig kotorászni kezdett a hatalmas doboz belsejében, hogy megtalálja az áramköröket.

Hirtelen megváltozott a barlang akusztikája. A falak elkezdték visszaverni a hangokat, és a fülemben újra és újra megismételték a hangosabb zajok foszlányait. De ez nem olyan volt, mint egy átlagos visszhang, annál sokkal szabályosabbnak, kiszámítottabbnak találtam. Mintha valaki a visszhangot akarná kifigurázni, vagy egyáltalán nem hallott volna még ilyet.

– Mennyi idő még? – tudakoltam Bogdántól.

– Összerakni egy speciális számítógépet egy kvízjátékokra tervezett rejtélyes automatából, aminek a segítségével képesek leszünk megtalálni engem? – kérdezett vissza válasz helyett. – Mit akarsz, mit mondjak? Tíz perc?

– Rossz előérzetem van – mondtam. – Mintha valaki figyelne minket.

– Az bizony könnyen meglehet – felelte Bogdán. – Ki tudja, hol vagyunk valójában? De kérlek, itt most ne tekerd le a játékot. Nem akarok egyedül maradni.

A hangjában félelem bujkált. Sosem tapasztaltam még, hogy Bogdán bármitől is parázott volna, vagyis annak ellenére, hogy nem mutatta, most már tényleg nagyon kiakadhatott ettől az egésztől. Nem csodálom, az ő helyében én is kibuktam volna.

Odaléptem hozzá, és bátorítólag meg akartam paskolni a vállát. Még mielőtt rájöttem volna, mit is teszek, a kezem átszaladt a ruhája szövetén és a testén is, majd ellenállás nélkül szelte át a levegőt.

– Ja, bocs – mentegetőztem. – Elfelejtettem…

– Néha már én is elfelejtem – vonta meg a vállát, és tovább bütykölt.

Ebben a pillanatban valami elsuhant mögöttem. Hallottam fojtott, hörgésszerű hangját, sőt, mintha még suhanásának szele is megcsapott volna, de hátraperdülve nem láttam semmit a barlang ősi, vízfolyásoktól szabdalt falain kívül.

– Van itt valaki – suttogtam Bogdánnak.

– Ki? – kérdezte, de aztán leeshetett neki valami, mert végül így szólt: – Egy ujjal sem érhet hozzánk.

A barlang sötét részei felé bámult, mintha sejtette volna, hogy az a valami ott lapul, és bennünket figyel.

– Én hoztam létre. Egy ujjal sem érhet hozzánk – motyogta újra.

– Legyünk barátok! – kiáltottam. A hangom kissé érdes volt, és kiszáradt a szám.

Egy ideig vártam, hátha érkezik válasz, de csak a visszhangot hallottam. Ugyanazt a szót ismételgette a barlang szinte megállás nélkül: „barátok”, „barátok”, „barátok”.

Első rész

ENTRÓPIA

1.

A nyár egyébként jól telt, panaszra nincs okom.

Miután véget ért a kémiatanárunk itt-ott illegalitásba hajló játéka, a Deéverzum, a vihar szerencsére elég hamar elült. Egy ideig hívogattak interjúkra, leszólítottak az utcán, felismertek a boltban. Mindenki megmondta a tutit, hogy hogyan kellett volna intézni a dolgokat, és nyerni azokban a párbajokban is, amikben vesztettünk. Otthon, a fotelből kitalálták, nem semmi! Egy idő után inkább már lekoptattam mindenkit. Ekkoriban szoktam le a kommentek olvasásáról is.

A többiek nem, ők megpróbáltak kihozni valami értelmeset a dologból. Azt hiszem, ez Bogdánnak sikerült a legjobban. Nem mintha nagyon erőlködött volna, ugyanis nem sokkal a Deéverzum után ráírtak a Team Liquidtől, a világ egyik legnagyobb e-sport- szervezetétől, hogy legyen a nagykövetük vagy mijük. Egy olyan ajánlatot kapott mellé, hogy nehéz volt megállapítani, a papíron melyik a telefonszám és melyik a havi fizetése. Elfogadta, így havonta 200 órát kell játszania csapatban, meg évente eljárni négy-öt rendezvényre, ahol kivetítőkön mutatják több ezer embernek, ahogyan játszik.

– Nem leszel tőle ideges? – kérdeztem, de látszott, hogy egyáltalán nem emeli meg a pulzusát a dolog.

– Az Evilbell elleni meccsemet kétmillióan látták – vonta meg a vállát. – Akkor egy kicsit izgultam, de ez full hazai terep.

Tényleg. Mintha több ezer Bogdán-klón lenne egy teremben, most mitől kellene félnie a husinak?

Petra sem tétlenkedett, és ügyesen meglovagolta a hirtelen jött figyelmet. Twitchen nyitott egy saját csatornát, ami elég szépen muzsikált, rögtön az első hónapban 50 ezer órát nézték, ahogyan – kapaszkodjatok meg! – sakkozik és fps-ezik egyszerre. Komolyan ezt csinálta: szimultán nyomott sakkpartikat mesterekkel, miközben szétlőtt mindenkit egy kétmilliós gamerlaptopon, amit Bogdán adott neki ajándékba. Elég jó volt mindkettőben. Engem is folyton nyüstölt, hogy legyek a társa, és sakkozzunk együtt vagy egymás ellen, de féltem, hogy lealázna, meg egyébként sem vágytam megint ismertségre. Annak viszont örültem, hogy ő tündökölt, és talált egy olyan közeget, ahol a furcsaságait díjazzák a rajongói.

Vaki nem egyszerű eset. Belőle nem a legjobbat hozta ki ez a nyár, bár Petra szerint voltaképp előnyére változott. Én inkább bekattantnak láttam. Emlékeztek, milyen volt a kosárpályán? Na, most az az énje állandósult: ideges lett, kötekedett, és elkezdett szertornázni.

– Vaki, az ég áldjon meg, hát mit keresel te a felemás korláton? Azonnal húzzál bokszolni vagy K1-re, vagy mit tudom én, de verd be valaki pofáját, hogy kicsit lehiggadjál! – mondogattam neki, de ő mindenáron ezt erőltette meg a lólengést.

– Jövő héten tajcsizni is elkezdek – jelentette ki, csak hogy bosszantson.

– Te, ha te tényleg nekiállsz tajcsizni, akkor én is! Esküszöm, felmegyek a Himalájába, és kiképzem magam tajcsimesternek. Aztán hazajövök, a mentorod leszek, és amikor egyszer bealszol előttem az egyik baromira érdekes mozdulat közben, egyszerűen kinyírlak – vázoltam neki. De Vaki nem nevetett. Egyébként sem szokott. Nagyon feszült valamitől.

Szegénykém, persze ő is erőlködött saját videós csatornával, ahol próbált lazának tűnni, és beszélni az élet nagy dolgairól, bemutatni az energiaáramlást, de a kosaras streamjein kívül nem nagyon nézett tőle senki semmit.

De most komolyan, ki kíváncsi egy ilyen frusztrált kis majomra? Persze én szerettem így is.

Engem pedig szép lassan mindenki elfelejtett. Hihetetlen, milyen gyorsan megy ez az embereknek. Aki ma ünnepelt hős, néhány hónap alatt újra ismeretlen senki lehet.

És nekem tökéletesen megfelelt, hogy újra ismeretlen senki legyek. Mégis, időnként valami megmagyarázhatatlan hiányérzetem támadt.

2.

Két nap volt még hátra a szeptemberi iskolakezdésig, én pedig a buszon zötykölődtem Budafok felé, és csak bambultam ki a foltos ablakon. A hülye, aki előttem az ülésen ült, az üvegre dőlve alhatott, mert az ablakon éktelen zsírfolt terpeszkedett. Még a pattanásokat is ki lehetett venni a lenyomatban. Azon gondolkoztam, vajon férfi lehetett-e, vagy nő. De hogy részeg volt, az egészen biztos.

Tőlünk balra a Duna folyt, és a túlparton hatalmas, piros-fehér csíkos kémények okádták magukból a ki tudja, mit, odébb pedig akkora hajórakodó állványok sorakoztak, amiknek külön sínpályát építettek, hogy egyáltalán meg tudjanak moccanni. Először gyártelepek mellett haladtunk el: erőmű, autós garázs, néhol újonnan épített, óceánjáró méretű lakóházak. Csatornázás, olajos kosz mindenütt, hangos csattanások a kátyúkban, szivattyútelep, sóderhalom, benzinkutak. Egészen meglepő módon az útvonal egy mediterrán falut is átszel, bár itt budafoki bornegyednek hívják, de rögtön utána újra a fent említett hideg aszfalt és sínrengeteg. Az egész hely a közlekedésről szólt: itt nem csináltak semmi mást, csak közlekedtek.

Unalom.

Hogy feldobjam magam, alkoholos filccel rárajzoltam a busz oldalára meg az ülés háttámlájára. Egy ilyen perspektivikus trükköt adtam elő, hogy aki fentről néz rá az egészre, egy térben megjelenő tigrist vegyen észre, amint a támlán élesíti a körmeit. Közben alattam a jármű kereke nagyokat csattant a kátyúkban, és rendesen odaverte a seggemet az üléshez, én meg megszokásból úgy káromkodtam, ahogy apám szokott. A buszsofőrt persze hidegen hagyta a futómű állapota, ő nem szentségelt. Na, szerintem a tigrisem majd őt is kiakasztja kicsit.

Petráékhoz tartottam, mint a nyár folyamán már vagy legalább százszor. De ahelyett, hogy átsétáltam volna a Rákóczi útra, mint eddig, egy órán át zötykölődtem túlságosan hangos járműveken. A családja ugyanis elköltözött a pesti templomos házból, mert miután a gazdag nagyszülők ismét a mindennapjaik részei lettek, a nagypapa ragaszkodott hozzá, hogy vegyen nekik egy budafoki villát „pezs-gős-pin-cé-vel”, hogy ha látogatóba jönnek a francia Riviéráról, ne nagyon kelljen leadniuk az életszínvonalból. Átküldtek nekik néhány fotót, hogy erre a kétezer négyzetméteres kastélyra gondoltak, jó lesz-e? Én is láttam a képeket, olyan volt, mint ahová a Habsburgokat temették. „Jó lesz”, felelték Petráék, és beköltöztek. Szigorúan csak a családi béke érdekében.

Innentől fogva elég sokat kellett utaznunk, hogy láthassuk egymást a nyári szünet alatt, de végül is megérte a strapa, mert a házhoz tartozott egy tó – kacsákkal – és egy golfpálya meg egy moziterem, tele eredeti, 35 milliméteres filmtekercsekkel, külön medence a föld alatt és egy flancos csillagvizsgáló az egész monstrum tetején.

Tudom. Azt gondoljátok, csak irigy vagyok, mert én nem lakhatok ilyen palotában, és ha tehetném, gondolkozás nélkül beköltöznék. De lebecsülitek az egyszerű belvárosi élet előnyeit, ahol minden csupán karnyújtásnyira van, és egy percig sem vesz körbe titeket semmi csúnya. Mármint undorító meg szomorú dolgok igen, de rondaság soha.

A fantáziátlanság az egyetlen dolog, amit rondának tartok. És ez az út ronda volt. Szerencsére a telefonom rezgése elvonta a figyelmem.

Petra: Elmenjünk valamikor kávézni?

Sági: Ööö.

Sági: Épp hozzád tartok, emlékszel?

Sági: És nem te mondtad, hogy már nem bírod a kávét?

Miután két percig nem jött válasz, eltettem a telefont. Úgyis mindjárt találkozunk. Mi ez a hülyeség a kávéval?

Na, még megrajzolom a tigris farkát, és kész is vagyok. Ennyivel tartozom a szépségnek.

***

A buszmegállótól vagy negyedórán keresztül gyalogoltam a házig, majd becsöngettem, és a kaputelefonban meghallottam a komornyik hangját.

– Ki beszell? – kérdezte erős akcentussal.

– Batman – szóltam vissza lazán.

Szinte éreztem, ahogy a kamerán keresztül megvizsgál, rám zoomol, gondolkozik, aztán nagy nehezen megnyom egy gombot. Ennek következtében a birtokot behálózó hangrendszer egy mesterséges füttyszót bocsátott ki magából, mire a vérszomjas dobermannok, akik a családtagokon kívül mindent megettek, ami a gyepen mozgott, a kenneljükbe rohantak, és magukra zárták a kaput. Jól nevelt kutyák voltak, nem sok érzelmet vittek bele a gyilkolásba.

Mire felértem a teraszra, Alfréd már várt rám. Nem mondhatnám, hogy bármi komornyikos lett volna benne: úri tartásnak, műveltségnek, udvariasságnak például nyoma sem volt a viselkedésében. Megtermett figura volt, jó vastag nyakkal meg széles karokkal, arcán gunyoros mosoly húzódott, inge nyakrésze alól pedig egy fekete tetoválás széle villant ki.

– Seggi fjú – jelentette ki, és tudtam, hogy „Sági fiút” akart mondani, de úgy ejtette ki ezeket a szavakat, hogy szinte már sértésszámba ment. Valami egzotikus országból származott, Csecsenföld vagy Jugoszlávia, nem emlékszem, de ilyenkor mindig a hátizsákomért nyúlt, amit utáltam. Úgy tesz, mintha felakasztaná, de egyszer már rajtakaptam, hogy egy óvatlan pillanatban átvizsgálta.

– Mondtam már, hívjon csak Bruce-nak, Alfréd – feleltem, és átpasszoltam neki a táskát. Már nem emlékszem, hogy is hívják valójában. Amúgy szerintem utálta ezt a batmanes játékot, mert fancsali arcot vágott, de nem érdekelt. Mindig is volt egy olyan érzésem, hogy nem teljesen őszinte velem, pont ezért ugrattam, hátha egyszer csak előtör belőle a valódi énje. – Petra merre van?

– A káccákat eteti – válaszolta, majd a hátizsákommal a kezében elvonult.

– Kacsákat, az ég áldjon meg – szóltam utána halkan, nehogy meghallja.

Eltartott egy darabig, mire átmentem az előcsarnokon. A kétoldalt felfelé induló márvány lépcsősor lábánál akkora oroszlánok ültek, mint a Lánchídnál. Ahogy megközelítettem a kertre néző üvegtáblás kapukat, a háromhektárnyi birtokot feltárva automatikusan kinyíltak (Petra apja dicsekedett azzal, hogy három, mintha tudnám, mennyi az egy). A golfpályán és a tavon kívül egy fullos kiserdő is volt a telken, kis vörös mókusokkal. Petra nagyapja szerezte ezeket a génkezelt rágcsálókat, így nem zabáltak annyit, és baromi udvariasak voltak az idős emberekkel.

Petrát a tónál találtam meg, ahogy Alfréd jósolta. Csakhogy nem kacsákat etetett, eleve naiv feltételezés volt ezt gondolni róla. A kezében egy 500-as driver ütőt lengetett, majd a feje fölé emelte, amikor meglátta, hogy felé ereszkedem a dombon át.

– Van nálad labda? – kiáltotta felém.

– Milyen labda? – értetlenkedtem.

– Golflabda, te lökött. Alfréd nem adott?

Megráztam a fejem, és a tó felé pillantottam.

– Mind a vízben kötött ki?

De Petra nem figyelt rám, helyette ezt mondta:

– Van még egy labdám. Megpróbálod? Zöld fejű kacsa a nádas mellett.

Értetlenül meredtem rá.

– Te a kacsákat gyilkolod? Nem durva ez egy kicsit?

– Olyan béna vagyok, hogy a kacsáknak így nagyobb esélyük van a túlélésre, mintha a lyukra céloznék, és véletlenül simán lecsapnám a fejüket – felelte. – Te pedig még nálam is bénább vagy, úgyhogy láss neki! – nyújtotta át nekem az ütőjét.

Elvettem, meglengettem párszor, és beálltam a labda mellé. Nem először golfoztam, Petra korábban már tanítgatott, őt meg Alfréd oktatta. A komornyiknak pedig Petra nagyapja tanította meg az alapokat, legalábbis így mesélte. Már régóta nála szolgált Franciaországban, ahol még egy ennél is nagyobb pályát kellett gondoznia. Egyébként a közeli ütéseim már elég jó irányba mentek, de a távoliaknál az én karom is rendesen félre szokott hordani.

– A zöld fejű? – kérdeztem.

– Az.

– És ha eltalálom?

– Megesszük.

Megmozgattam a csípőmet, ahogy a tévében láttam, majd köhintettem egyet, és felváltva hol a labdát, hol a kacsát bámultam. Petra rötyögött. Már majdnem kiálltam az ütésből, hogy a magabiztosságomon esett csorbát megbeszéljem vele, de rám szólt:

– Csapjad már!

Lendítettem. Ping. Az ütő alig érezhetően jelezte csak, hogy eltalált valamit a suhintás során. A labda ennek ellenére iszonyú sebességgel lőtt ki, majd egy szivárvány nagyságú íven haladva száguldott a cél felé. Mozdulatlanul bámultam utána. Elképzeltem a tökéletes vonalat, ahogy átszeli a birtokot, és a szél ellenállását kihasználva meredeken felfelé, majd lefelé csapódik, majd megtalálja az útját, hogy beteljesíthesse sorsát.

Az irány egyébként jó volt, de a szél megfordult – vagy eleve nem is arra fújt, mit tudom én –, és a gyilkos gömb végül a télikert felé tartott, hogy áttörje az üvegtáblákat a keleti oldalon, és kegyetlenül, de mégiscsak sokkal mérsékeltebb vérszomjjal egy orchidea fejét szakítsa le.

– Upsz, bocsi – húztam be a nyakam. Valójában nem bántam, örültem, hogy a kacsa megúszta, ám sajnos azzal is tisztában voltam, hogy az a virág elég sokat ér. Vagyis ért.

– Az egy Paphiopedilum rothschildianum volt – merengett el Petra. – A család vagyona most másfél millióval lett kevesebb.

– Ó – mondtam. Mást nem tudtam hozzátenni.

– Akkor ma sem eszünk húst – összegezte a helyzetet Petra, és megvonta vállát. – Képzeld, megfogadtam, hogy mostantól csak azt az állatot eszem meg, amelyiket én ölök meg – magyarázta.

Nem mintha nem tudtam volna, előző nap a twitches streamjében is megosztotta a világgal.

– Soha nem is öltél állatot – érveltem.

– Még nem, de kezdek baromira éhes lenni, úgyhogy vigyázz – fenyegetett meg, aztán a kastély felé nézett. – Alfréd főzött zöldséges tahchint, eszünk?

– Úgy érted, tócsnit? – érdeklődtem.

– Nem. Sáfrányos-joghurtos rizstortát – nézett az égre Petra. – Alfréd legjobb főztje, a mamája receptjét követi. De semmi pénzért nem hajlandó megmutatni, mit tesz bele.

A nyár során rengeteget dumáltunk, és olyan szinten ismertem meg Petrát, ahogy korábban még soha senkit. Bár nem, ez baromság, voltaképp semmivel sem ismertem meg jobban, mint amennyire már az első pár hónapban megismertem. Egyszerűen csak olyan sokat hallottam, mit mond, hogy egy idő után már fejben is tudtam vele beszélgetéseket folytatni, és nem kellett ténylegesen ott lennem mellette vagy felhívnom őt.

Ezt elmondtam neki is.

– Beszélgetsz velem, amikor nem vagyok ott? – bámult rám meglepetten.

– Csak ha nagyon unatkozom – vallottam be.

– Ez elég beteges – nézett rám fintorogva, de láttam, hogy a szeme azért mosolyog. Aztán átkarolta a nyakam, és megsimogatta a tarkómat, amitől a fülem zúgni kezdett.

Hamar rájött, hogy az a gyengém. Én pedig hamar rájöttem, hogy szabad őszintének lenni, legyen szó akármilyen furcsaságomról, mert ő volt az egyetlen, aki értékelte, sőt szerette is ezeket.

Petra úgy szeretett, ahogy vagyok. Akármilyen furcsa is ezt megtapasztalni, ez volt az igazság.

***

Alfréd tortája mesés volt.

Alul valami sárga trutyi volt, felette a rizs, aztán filézett csirkecomb fehér trutyiban. Ha én csinálnék tortát, nagyjából ugyanezeket tenném bele, mivel egyformán szeretem a csirkecombot rizzsel, valamint a joghurtkrémes tortát.

– Azt hittem, nem eszel húst – emlékeztettem Petrát.

– Ez csak csirke – felelte.

Nem feszegettem tovább a dolgot.

Természetesen Alfréd az ebédlőben tálalt. Azt tudni kell, hogy Petráék ebédlője nagyjából akkora volt, mint a sulink aulája. Az egyik felében egy hatalmas amerikai konyha állt: csupa beton meg hideg fém, műtőasztalnyi pulttal, mögötte egy ajtó, aminek túloldalán egy másik, még profibban felszerelt konyha rejtőzött arra az esetre, ha a nagypapa hozná magával a saját francia szakácsait. Ezek szinte rabszolgaként követték a papit a világ minden részére, és olyankor minden percben a konyhán dolgoztak, éjszakánként pedig ott is aludtak. Mármint a konyhában. Nagypapa elképesztő munkatempót diktált így száz felé is, és nem kényeztette el az alkalmazottait. És mivel tudta, hogy emiatt valamelyikük egyszer majd megmérgezi, a tányérjába szedett ételeket először mindig a szakácsnak, majd a család többi tagjának kellett megkóstolnia. Mindenki ilyen nagypapáról álmodik. (Amikor rémálmai vannak.)

A terem másik felében üvegfallal elzárva egy beltéri erdő fái ágaskodtak az üvegtető alatt. Csupán egy karnyújtásnyira tőlünk hatalmas pálmák és páfrányfenyők bújtak ki a szoba méretű ültetőládákból, a fák ágain pedig időnként furcsa színű papagájok repkedtek, rikoltoztak, berregtek és kattogtak összevissza.

– Bocs a télikert ablakáért – szabadkoztam a komornyiknak, mert most jutott eszembe a korábbi rombolásom. Alfréd nem válaszolt, csak megvonta a vállát. Ott guggolt előttünk, de fejben valahol egészen máshol járt. Csak nézett minket félmosollyal az arcán, elégedetten, mint egy beszívott vizsla. Már kétszer megdicsértem a főztjét, ami láthatóan jól- esett neki, de akkor sem szólalt meg.

Lassan előhúzott egy doboz cigit a mellényzsebéből, komótosan kivett egy szálat, felpattintott egy öngyújtót, és sercegve szívta be a száraz dohány füstjét. Aztán kinyitotta a száját, és hagyta, hogy a füst az étkezőasztal fölé szálljon, mint egy lusta bárányfelhő, miközben mosolyogva nézte azt is.

– Petra – pisszegtem át az asztal másik felére, mert valamiért úgy éreztem, Alfréd egy picit mintha túltolta volna a lazaságot. Mintha egyszerre hágta volna át a komornyikok etikai kódexét és a ház tűzvédelmi előírásait. – Mi van Alfréddal, szerelmes?

Petra az orrán kifújt levegő megnövelt mennyiségével jelezte, hogy elismeri a gyenge próbálkozást, de nevetni nem fog.

– Téged nem zavar a füst? – váltottam komolyra, mivel addigra megcsapott az olcsó dohány szaga.

De Petra nem figyelt rám. Meredten bámult a telefonjába, és csak rágott meg hümmögött. Ha észre is vette Alfréd különös viselkedését, láthatóan nem borította ki annyira, mint engem.

Üzenetem érkezett. Így hát én is elővettem a telómat. Miért ne? Ha már Petra így tolja.

De ő írt.

Petra: Nemsokára felállok és kimegyek a mosdóba. Várj egy percet, aztán menj ki az udvarra, gyere be a keleti ajtón, nyitva lesz. Tali a cselédlépcső tetején.

Ránéztem, de ő nem pillantott fel a kijelzőből. Alfrédra sandítottam, aki épp egy újabb füstfelhőt pöfögött az asztal fölé.

Sági: Melyik a keleti ajtó? Melyik a cselédlépcső?

Petra: Nem mondod komolyan.

Sági: Nem én élek itt!

Petra: Ügyes fiú vagy, kitalálod.

– Elmegyek a mosdóba – állt fel Petra az asztaltól. Alfréd felnézett, és bólintott. – Utána folytatjuk a golfozást? – fordult felém.

– Ööö… persze. Golfozni nagyon jó, én legalábbis nagyon szeretek – feleltem. Túltoltam.

Petra fejcsóválva felállt, és a nappali felé indult. Ott maradtam Alfréddal, és zavartan mosolyogtam. Ő meg, mint valami őrült, meredten nézett engem.

– Hogy s mint? – kérdeztem jobb híján.

– Midden oki, úrfi – felelte gunyorosan, és megint beleszívott a cigarettájába. Olyan volt, mint egy robot, akinek elromlott a kódja, és nemsokára levadászik mindenkit.

– Hát… akkor én megyek is. Az udvarra – mutattam kifelé az ujjammal. – Tudja, a golf miatt.

Nem szólt semmit. Felálltam, és lassan a télikert felé indultam. Visszafordulva láttam, ahogy Alfréd lefekszik a padlóra, és a plafon felé fújja a füstöt. Volt egy olyan érzésem, hogy elmerült a régi emlékeiben, és csak a testével lehet ilyenkor beszélgetni, a figyelme egészen máshol jár. Velem is előfordult már.

Petra egyszer említette, hogy flúgos, de nem hittem volna, hogy annyira, mint én.

***

Az első emeleten, a folyosó északi végében állt egy hatalmas dupla ajtó, amit mindig zárva tartottak. Ez a szoba Petra nagyapjának saját birodalma volt, tiltott terület saját szabályokkal és ujjlenyomatolvasós beléptetőrendszerrel. Pedig odabent csak egy hatalmas íróasztal, egy irattároló páncélszekrény és egy franciaágy volt, meg egy velencei tükör az ajtó melletti falon.

Ezt onnan tudom, mert Petrával egyszer már belógtunk oda.

A folyosó egyik összeszűkülő részén néhány hete fedeztük fel az aprócska, egy méterszer félméteres nyílást, ami egy járatban végződött. Ez a járat a vaskos válaszfalban vezetett végig, hogy aztán a szobák régi cserépkályhái mögött érjen véget. A cselédek táplálhatták a szobák fűtését innen anélkül, hogy kopogásukkal zavarniuk kellett volna a kastély lakóit.

Csakhogy ezekből bármelyik szobába el lehetett jutni anélkül, hogy nyomot hagytunk volna. A sötét folyosókon ugyanis meg lehetett találni azokat a pontokat, ahol a falak elvékonyodtak, és az így keletkezett keskeny réseken átszűrődött a fény. Ha itt erősen nekifeszültél, egy rejtett zsanér segítségével képes voltál kifordítani a helyéről a szoba egyik alsó fallemezét.

Minden szobában volt egy titkos, falból nyíló ajtó, amiről talán még a ház korábbi tulajdonosai sem tudtak.

Amikor az első emeletre értem, Petra már várt rám. A fűtőjárat felé vettük az irányt, aminek ajtaja résnyire nyitva volt, így tudtam, hogy Petra előre dolgozott. Sejtettem, hogy megint a papa dolgozószobájába tartunk.

Petra nekifeszült az ajtónak, és benyomult a sötétségbe. Alakját elnyelte a járat penészes, sűrű levegője.

– Petra? – szólítottam, de válasz helyett csak a kaparászást hallottam, ahogy a falvékonyodást keresi. Így hát bemásztam, és becsuktam magam mögött az ajtót, majd nagyjából húsz erőteljes guggoló lépés után elértem őt.

– Ezt a feladatot most inkább átadom neked – mondta, ezért odakúsztam a beszűrődő fénypontok mellé.

Kitapogattam a falat, ellenőriztem a csavarok helyét, majd benyomtam a dolgozószobába vezető ajtót. A rejtett zsanérok a régóta esedékes olajozás hiányától fájdalmasan nyikorogtak.

– Parancsolj – mondtam, és előreengedtem Petrát, aki egy jól irányzott tigrisbukfenccel vetette magát a papa dolgozószobájának vastag szőnyegekkel borított padlójára. Láthatóan jól érezte magát amiatt, hogy tilosban járunk.

Ahogy én is kiléptem a falból, ismét elakadt a szavam. Időutazással is felért volna a több száz éves bútorokkal, kopottas, mégis csodálatosan puha és színes szőnyegekkel teli hatalmas, fényűző szoba. Mindenfelé kézzel festett minták és alakzatok sorakoztak, a mennyezeten félelmetes arcokról készült domborművek, angyalkás stukkók, a falakon a paraszti életről készült festmények bámultak vissza ránk. A dél felé néző ablakokon át beszűrődő nap fényétől meg-megcsillantak az aranyozott díszítések. A ház többi része ehhez a helyiséghez képest munkásszállónak tűnt.

– Hát ez a szoba másodszorra is durva – mondtam, és a tutaj méretű dolgozóasztalhoz léptem.

– Le akartam lépni a konyhából – közölte Petra.

Szórakozottan emelgettem fel az asztalon sorakozó apró szobrokat. Nem tudom, miért, talán arra számítottam, hogy alattuk valami érdekesre bukkanok. Amikor az egyik nehéz szobrot visszatettem, néhány papírlap a földre esett.

– Pontosan úgy rakd vissza azokat az asztalra, ahogy voltak, a papám érzékeny a szerződéseire – figyelmeztetett Petra, aki már a papa hatalmas karosszékében pörgött. – Tudtad, hogy egy ilyen szék annyiba kerül, mint egy autó?

Egy régen ottfelejtett kávéscsésze árválkodott az asztal szélénél, a fehér kerámián feketéllett a rászáradt ital. Erről eszembe jutott valami.

– Kávéval még meg sem kínáltál – közöltem Petrával.

– Nem tudnék olyat főzni, amit te is megiszol – felelte.

– Na jó, de te írtad egy órája, hogy elmegyünk valahová kávézni. Nem muszáj a tiédet inni, arról tudom, hogy szörnyű.

– Én soha nem mondtam, hogy elmegyünk kávézni, és ha még egyszer leszólod a kávémat, felnégyellek.

Fejcsóválva vettem elő a telefonomat, hogy megmutassam neki a kávézásra vonatkozó javaslatát. Elvileg a legutolsó fogadott üzenetként kellett volna ott lennie… de nem találtam semmit. Tegnap este 23:32 óta nem érkezett tőle semmi.

Mi ez? Megőrültem? Nem értem, hogyan történhetett ez… és akárhogy törtem a fejem, nem jutott eszembe értelmes magyarázat.

Mindegy, gondoltam. Nem fontos. Eltettem a telefont, és találomra felvettem az előttem elterülő papírhalomból egy lapot. Miután Petra említette, mennyire fontosak a papának a papírjai, kíváncsi lettem.

Pedig semmi érdekes nem volt bennük. Főleg különböző szerződések takarítócégekkel, golfpályakarbantartókkal, őrző-védőkkel, illetve értékpapírral foglalkozó dokumentumok és szponzori megállapodások voltak. Aztán megpillantottam valamit, amit nem akartam elhinni.

– Hát ez micsoda? – kérdeztem. – A papa már a digitális világba is betette a lábát?

– Miért, betette?

– Ez egy elég friss szerződés egy szerveradatközpont kialakításáról. Majdnem hatezer szerver, több mint százmillió dollár…

– Hogy mennyi? – sikoltott fel Petra. – Képtelenség. A papa épp átmeneti pénzzavarba került – tette hozzá.

Odaléptem Petra mellé, és együtt olvastuk el a szöveget, aminek a felét nem is értettük. Nem derült ki, mire akarja használni a központot, csak az, hogy augusztus 30-ig kell megépülnie.

– Az ma van – tette hozzá Petra.

– Ez a szerződés akkor azt is megmagyarázza, hogy miért került pénzzavarba – jelentettem ki.

Petra nem szólt, csak meredten bámult a lapra. Tudtam, hogy forognak a kerekek, és ha lezajlott a processz, nekem is elárulja majd, mire jutott. De egyelőre eddig néma csend honolt.

Mindent visszarendezett szépen oda, ahonnan kivette, ügyelve arra, hogy ténykedésünknek ne maradjon nyoma. Még a cipőjéről leesett sarat is berugdosta a sarokba.

Hirtelen déjà vu kerített hatalmába, de olyan erősen, hogy megszédültem. Úgy éreztem, mintha már álltam volna itt, ebben a szobában, kezemben azzal a bizonyos szerződéssel. Az eszemmel viszont tudtam, hogy nem történt meg. A nagybátyám beszélt erről az érzésről egyszer régen, és mély nyomot hagyott az emlékezetemben.

„A déjà vu nagyon hasonlít az emlékezésre, de nem az – állította. –Valójában olyan, mint a könyvekben a fejezetváltások, elválasztják egymástól az összetartozó részeket, és nem annyira az időben hátrafelé emlékeztetnek valamire, hanem sokkal inkább előre.”

A déjà vu egy jövőbeli pillanattal van összekötve, egy olyan történéssel, amikor majd értelmet fog nyerni az a baromság, amit épp most csinálsz – én így fordítottam le.

Szóval ebben a pillanatban tudtam, hogy ez a szerződés egyszer majd értelmet nyer, sőt, fontos szerepe lesz az életemben, de hogy pontosan mikor és milyen lesz ez a szerep, arról abban a percben még fogalmam sem volt.

3.

Egy hatsávos út közepén álltam. Autók sehol. Feltűnően nagy csend. Valamiért mégis tudtam: Budapest belvárosában vagyok.

Előttem arctalan, néma és dühös emberek csoportosultak háromszög alakzatban. A háromszög csúcsa éppen felém nézett.

Élükön egy fénylő, ezüstös figura állt. Testéből látszólag véletlenszerűen színes vonalak indultak meg minden irányba, amik az első méter után kiszélesedve elkezdtek formát ölteni, majd látható, mozgó tárgyakká és élőlényekké változtak.

Még soha életemben nem láttam az ezüstembert. Mégis biztos voltam benne, hogy a barátom.

Vagy a barátom volt.

És akkor abban a másodpercben megelevenedett egy rózsaszín-fehér csíkos motoros fagyis bódé, amit egy hatalmas gekkó vezetett, meg egy fullos Coca-Cola karácsonyi kamion, összenyálazott vattacukorból megformázva, valamint egy hatalmas, levegőben úszó kalózhajó is, ami pont úgy nézett ki, mint Hook kapitányé. Ezenkívül előttünk pattant még ki a semmiből egy hatalmas, fehér vászon, és több száz színes ceruza is, amik azonnal nekiálltak összekenni a vásznat többnyire barna színű szilvákkal. Vagy seggekkel. Nem volt annyira egyértelmű.

– Bogdán, szerinted ez szilva? – kérdeztem hangosan.

– Persze hogy szilva! – kiáltott valaki fentről.

Felpillantottam, és megláttam Bogdánt, ahogy Shazam ruhában lebeg a fejünk felett. Alul kibuggyant az úszógumija, köldöke körül kunkori szőrszálak törtek utat a napfény felé. Talán fotoszintetizálni akartak, vagy valami ilyesmi.

– Te azt hitted, hogy segg? Vedd le a fejedről azonnal! – kiáltott rám.

Már épp válaszoltam volna, hogy nincs is rajtam semmi, de amikor odanyúltam a fejemhez, megéreztem a műanyag sima tapintását. Mintha a bőröm műanyag lett volna. Kitapogattam a műanyag orromat, a műanyag számat és a műanyag szememet. Aztán két kézzel megragadtam, és mint egy sisakot, letéptem magamról.

Ekkor jöttem rá, hogy a fejem volt műanyag, így végül azt távolítottam el a testemtől, de egyáltalán nem fájt.

Bogdán viszont ebben a pillanatban eltűnt a levegőből.

A tömeg pedig, ami egészen odáig szó nélkül nézte a fejünk felett lebegő alakot, most felém fordult.

– Elvetted őt tőlünk! – kiáltotta az egyik mellettem álló arctalan. Felkapta a fejemet, és a pofámba ordított. A fogai feketék voltak, a szája elviselhetetlenül büdös.

Szerencsére, mert ettől a szagtól felébredtem.

Lihegtem.

Rájöttem, hogy a szagot a párnám okozza. Ki kellene már cserélni. Anyám folyton ki akarja mosni, de én ragaszkodom hozzá, hogy csak akkor kell párnát váltani, amikor úgy teszed arrébb, mint egy tonhalat.

Ezt most úgy tettem.

Szeptember elseje volt, az iskolakezdés előtti éjszaka. Nehezen tudtam visszaaludni, de végül sikerült.

***

Sági: Hogy aludtál?

Petra: Mint a bunda. Te?

Sági: Jól, csak korán kellett kelni.

Petra: Ne már. Én itt ötkor kelek, hogy beérjek.

Sági: Hogy bírod?

Petra: Rosszul.

Sági: Költözzetek vissza…

Petra: Suliban tali?

Sági: Előtte ugorjunk fel Bogdánért.

Sági: 100% h elkésne.

Petra: Csak a szokásos.

Sági: Nem szeretném, ha első napot így kezdené.

Petra: Milyen gondoskodó v.

Sági: Köszi.

Petra: Szinte már szokatlan, azt mondanám.

Sági: Ez vagyok én.

Petra: Igen.

Petra: Vagyis nem.

Sági: Dehogynem.

Petra: Oks. Akkor kitalálom.

Petra: Nem is aludtál jól.

Petra: Rémálmod volt. Megijedtél.

Petra: Bogdánt kérdeznéd h mit jelent.

Petra: Merthogy kétfejű állat vagy digitális izé szerepelt benne. Amihez csak ő ért. Igaz?

Sági: Ezt hogy csinálod?

Petra: Egyszerű. Egy hazug pasival járok, akit folyton meg kell fejteni.

Sági: Így érthető.

Petra: Ugye? Ki vele, mit álmodtál?

Sági: Semmi extra. Bogdán volt a Shazam, én pedig levettem a fejemet, és odaadtam egy büdösszájúnak.

Petra: Aha.

Petra: Tudod, mit?

Petra: Maradjunk az eredetiben. Beszéld meg ezt inkább Bogdánnal.

***

Bogdán továbbra is ott lakott, ahol a sztárrá válása előtt: az iskolától pár percre, egy kis bérház negyedik emeletén.

Két dolog változott, mióta a család megkapta Bogdán e-sport-igazoltatási pénzét: a saját emeletükön megvették az összes lakást, ahol olyanok éltek, akiket a mi nagyra nőtt barátunk nem igazán kedvelt. Így végül egyedül maradtak a negyediken.

A földszint és a Bogdán-lak között működött egy lift is, amit csak kártyával lehetett használni. Természetesen nekünk volt kártyánk.

A „nekünk” alatt azt értem, hogy Vakinak.

– Vaki, csakhogy ideértél – mondtam neki, amikor befutott végre.

– Mi a fene van? Öt perc múlva nyolc! – mondta.

– Bogdán el fog késni – jelentettem ki.

Vaki értetlenül nézett rám.

– Persze. Hiszen mindig elkésik.

– De ma nem fog – mondtam határozottan. – Csippantanál, kérlek?

Vaki értetlenül nézett rám.

– Ezért hívtatok ide? Hogy ne kelljen felmásznotok négy emeletet?

Elnéztem a lépcsőház irányába. Erre valamiért nem gondoltam, pedig tényleg simán fel lehet gyalogolni.

– Természetesen nem. Csak voltunk olyan kedvesek, és fenntartottuk a csapatszellemet. Mindent együtt csinálunk, ahogy régen, emlékszel? De ha szeretnéd, legközelebb otthagyunk sírni a sarokban.

– Hívom a liftet – dörmögte Vaki.

Egy perc múlva már ott álltunk Bogdánék ajtaja előtt. Az anyukája nyitott ajtót, mi pedig befurakodtunk barátunk szobájába.

Játszott.

– Sziasztok, micsoda kellemes meglepetés – köszöntött minket unott hangon, de nem állt fel a gép mellől. – Bocs, de ezt be kell fejeznem, és megyek. Online meccs, a csapatommal játszom.

– Tudod te, hány óra van? – kérdeztem tőle.

– Picit – felelte Bogdán.

– Az időt nem lehet picit tudni – vette át a szót Vaki. – Vagy tudod, vagy nem tudod.

Bogdán anyja köszörülte meg a torkát a hátunk mögött. Bogdán folytatta, most már inkább az anyjához címezve szavait.

– Anyunak is mondtam már, hogy ez nem szórakozás! Én is inkább suliba mennék, elhihetitek – kacsintott ránk.

– Elhisszük – feleltem hangosan és jól artikulálva, csatlakozva az előadáshoz.

Bogdán anyja felsóhajtott, mintha sejtene valamit mérsékelt őszinteségünkről, majd visszasétált a nappaliba, így hallótávolságon kívül került.

Bogdán erre olyat tett, amit még soha. Én legalábbis még nem láttam, hogy egy online játék esetében idáig fajultak volna a dolgok körülötte: nyomott egy ESC-et. A hangszórókból áradó hörgés és gépfegyverropogás hirtelen elnémult.

– Voltaképp nem is a játék miatt maradtam itthon eddig. – Bogdán suttogásra váltott. Ez meglepett.

– Hát akkor miért? – kérdeztem.

– Az csak az álca – közölte.

– A normális emberek a játékot álcázzák, nem a játékkal álcáznak valami mást – tájékoztattam. – Mégis miféle szörnyűséget kell ilyen bizarr módon elrejtened anyád elől?

Bogdán segélykérően nézett rám.

– Egyszerűen nem tudok bejutni a barlangomba – felelte. – A vadállatok nem engednek be.

Szavait döbbent csend követte, ami kezdett egyre hosszabbá és kellemetlenebbé válni. Olyan volt, mint amikor egy őszinteségi játékban egyre nagyobb baromságokat mondunk be, amiken mindenki röhög, mígnem jön egy igazán nagy barom, aki bevall valami igazán nagy szörnyűséget, amiről mindenki tudja, hogy nem viccel, és az egész partinak akkor ott vége szakad.

– Rendben, te jóllakott ősember – törtem meg a csendet, fenntartva a lehetőséget, hogy Bogdán nem őrült meg teljesen –, nekünk elmondtad, szép dolog, jó, hogy kijött. De azért én azt javaslom, ne nagyon dicsekedj azzal másoknak, hogy azért nem jöttél első nap iskolába, mert…

– Írtam egy játékot – vágott a szavamba Bogdán.

– Gratulálok – mondtam.

– Kösz.

– Ez most csak úgy eszedbe jutott a barlang témáról, vagy kifejezetten…

– Van benne egy bazi nagy barlang, tele fegyverekkel meg spéci cuccokkal, és nem tudok oda bejutni.

Megnyugodtam. Minden rendben, Bogdán megint egy másik világról beszél. Vagyis épeszű. Tudom, fura, de ez az igazság.

– Értem.

– Srácok, nyolc óra elmúlt. – Vaki fogai összekoccantak, miközben ezt kimondta. Petra elmerülten bámulta a kijelzőt. – Menjünk már!

– Bogdán, sajnálom, hogy vadállatok zárnak el a digitális kardjaidtól, tényleg, részvétem – foglaltam össze. – De elárulnád nekünk, fogalmatlanoknak, hogy ez miért ekkora tragédia?

– Azért, mert azok a barátaim kardjai, és nem az enyémek – felelte. – És azért nagyon kellemetlen, hogy nem jutok hozzájuk, mert jövő héten…

– Hogyhogy a barátaid? – kérdeztem Bogdántól. – Azt hittem, mi vagyunk a barátaid!

Teljesen felhúzott, de persze én tehetek róla. Nyilván tudtam, hogy nem teljes elszigeteltségben töltötte a nyarát, és a gamerbarátság más, mint ami köztünk van. Mégis… készített egy játékot csak nekik, és minket kihagyott belőle.

– Amikor gondod van, persze minket hívsz – tettem hozzá.

Petra fürkészőn nézett rám.

– Te féltékeny vagy? – kérdezte.

– Én nem hívtalak – tiltakozott Bogdán. – Magatoktól jöttetek.

– De szívesen segítünk, ha tudunk – mondta gyorsan Petra, megelőzve a készülő veszekedést.

Vaki is bőszen bólogatott.

– Na jó, segítünk – egyeztem bele én is kelletlenséget színlelve. – Suli után az első dolgunk lesz elintézni azokat a vadállatokat. Itt találkozunk?

– Nem, inkább egyből a barlangomnál – felelte Bogdán. – Gyertek a Párisi udvarhoz!

– Mi a fenéért menjünk oda? – értetlenkedett Petra. Én sem értettem, minek kell egy játék miatt bárhová is elmenni a városban. Már ha az a párizsi akármi Budapesten van egyáltalán…

– Azért – magyarázta lassan Bogdán –, mert ott van a barlangom.

Újra hosszú csend következett. Ismét az járt mindenki fejében, vajon Bogdán tényleg megőrült-e.

Petra közben halkan megkerülte Bogdán íróasztalát, és hátulról odasettenkedett a billentyűzethez. Bogdán nem vette észre, mi történik, így Petra simán leült a székébe, lenémította a hangfalakat, és elkezdett játszani.

– Indulnunk kell – terelte el a témát Vaki. – Hűvös van, öltözz fel jól – címezte szavait Bogdánnak.

– Vaki, itt van az anyja is. Nyugodtan lazulhatsz, majd ő felöltözteti – feleltem.

– Itt az uzsonnád, édesem – jött be a konyhából Bogdán anyja. – És most már tényleg indulnod kellene az iskolába. – Nem volt szívbajos, az én anyám negyed kilenckor már aprítékot csinált volna belőlem, ha otthon talál.

– Tudom, megyek! – egyezett bele Bogdán, és felhúzta a pulcsiját. Ekkor vette csak észre Petrát, akinek tekintete ide-oda cikázott a hatalmas képernyőn. Jobb kezével aprókat rángatott az egéren, abban pedig biztos voltam, hogy mutatóujja minden mozdulatára kiesik egy noob a játékból.

Bogdán ahelyett, hogy udvariasan megkérte volna a távozásra, vagy az asztalt megkerülve kilépett volna a játékból, nemes egyszerűséggel kirántotta a gép hátuljából a tápkábelt. Fenyegetően Petra fölé tornyosult.

– Ezt többé ne csináld! – sziszegte. – Rossz fényt vetsz rám!

– Én legalább fényt vetek rád.

Petra a visszavágások nagymestere volt.

Én meg teljesen megfeledkeztem az álmomról, ami miatt eredetileg feljöttem Bogdánhoz.

***

A liftben Petra oldalba bökött, és odasúgta:

– Mi bajod Vakival? Teljesen rászálltál…

– Nekem mi a bajom vele? Ő az, aki… – kezdtem bele, de rájöttem, hogy túl hangos vagyok egy két négyzetméteres fülkéhez, amiben szorosan préselődünk össze, így Vaki is hall minden egyes szót. Persze nagyon igyekezett úgy tenni, mintha süket lenne.

Bogdán nem szólt, csak felcsapta a laptopját, és úgy gépelt, mint akinek az élete múlik rajta. Mikor kiléptünk a földszinten, megszólalt.

– A játék eddig zárt volt, csak néhányan fértünk hozzá, de most megnyitottam, hogy ti is be tudjatok lépni. A saját oldalamról elérhető – közölte. Vaki erre feltűnősködve elővette az új okostelóját, és elkezdett pötyögni rajta. A készüléket nyilván Bogdán adta neki, előre telepített kémprogramokkal. – De amire a leginkább szükségetek lesz délután, az ez – tette hozzá, és a legnagyobb döbbenetemre a táskájából előkotort három headsetet, és a kezünkbe nyomta.

Emlékszem, egy évvel korábban már láttam egy videót ezekről a cuccokról, de sohasem gondoltam volna, hogy valaha a kezembe is foghatom majd őket. Főleg nem úgy, hogy meg is tarthatom.

– Megtarthatom? – kérdeztem, de Bogdán nem válaszolt.

– Mi ez? – kérdezte Vaki, és a kezében forgatta a leginkább egy VR-szemüvegre hasonlító eszközt. – Ebben kell játszanunk?

Közben feltettem a fejemre a headsetet, és bekapcsoltam.

Eleinte semmit nem láttam, hiszen a szemem előtt sötét kijelzők várakoztak csak a bootolásra. Aztán hirtelen bekapcsoltak, és tökéletesen élethűen, hihetetlen felbontással tárták elém a liftet, Bogdánt, Petrát és Vakit. Körbeforgattam a fejem. A látvány épp olyan volt, mintha nem lett volna rajta semmi: az eszköz bedigitalizálta, majd a retinám elé vetítette a valóságot.

– Nagyszerű, most a fejemen egy félkilós téglával ugyanazt látom, mint anélkül – jelentette ki Vaki, aki időközben szintén felcsatolta magára a cuccot.

A lift zökkent egyet, az ajtók kinyíltak, mi pedig óvatosan, a kezünkkel a környezetünket tapogatva araszoltunk kifelé. Kivéve persze Bogdánt, aki úgy közlekedett a headsettel, mintha az a világ legtermészetesebb dolga lenne.

– Egyelőre nem indult el a játék – mondta Bogdán. – Először inkább csak szokjátok, hogy a fejeteken van, hogy tudjatok így is mozogni. Ha elindul a játék, a város a szemetek előtt fog átalakulni, de addigra meg kell bíznotok abban, hogy mi a valóság. Utána már nehéz lesz megállapítani.

– Hogy mi? – értetlenkedtem, miközben a falat tapogatva haladtam előre az utcán. A szembejövő emberek kikerekedett szemmel néztek bennünket. Elképzeltem, hogy mit láthatnak: egy csapat hülyegyereket, akik fejükön szürkére festett úszószemüvegben, önként választott vakságban bóklásznak. Csak mi tudtuk, hogy a kamerákon keresztül valójában nagyon is jól látunk. – Bogdán, mi csak abban maradtunk, hogy segítünk a játékodban bemenni a barlangodba. Mi köze van ennek ezekhez a headsetekhez?

Petra közben már fesztelenebbül sétálgatott, és Vaki is egyre inkább el mert távolodni Bogdántól. Így aztán én is abbahagytam a pánikolást, és mint az úszótanonc óvodások, amikor rájönnek, hogy csak derékig ér a medence vize, felegyenesedve elkezdtem teljesen természetesen mozogni. Nem is értettem, miért féltem még egy perccel korábban, hiszen probléma nélkül ment minden.

– Mert ahhoz, hogy be tudjatok jönni a barlangomba, ezt kell viseljétek – felelte Bogdán. –Ez ugyanis nem gép előtt ülős játék. A valóságot is felhasználtam hozzá.

– Hogy érted, hogy a valóságot is felhasználtad hozzá? – kérdezte Vaki. – A valóság nem valami összetevő, mint a fahéj vagy a krumpli. A valóság a minden… és csak azon belül létezik a játékod.

– Nem értek egyet – jelentette ki Bogdán. – De ne filozofáljunk. Én itt leválok – közölte hirtelen, és elindult az Üllői úton a Kálvin tér felé.

– Hééé! – kiáltottunk utána egyszerre. Mindannyian letéptük a szemünkről a headsetet. Nem mintha mást láttunk volna nélküle, de a helyzet komolyságát akartuk jelezni azzal, hogy analóg módon fogadjuk be Bogdán tettét.

– Mi a fenét csinálsz? Gyere a suliba, már így is elkéstünk! – kiáltotta utána Petra. Vaki jobban le volt döbbenve, mint hogy megszólaljon.

– A barlangomnál leszek! – kiáltotta hátra, de a hangja a kezemben tartott headset hangszóróiból is hallatszott. Odatartottam a fülemhez az eszközt, és tisztán hallottam belőle Bogdánt, hiszen az ő fején lévő cucc átlőtte a beszédét az én készülékembe. – Gyertek suli után a Párisi udvarba!

Tanácstalanul néztem a többiekre, majd a számhoz emeltem a headset mikrofonját.

– És az mi??? – kérdeztem egyre ingerültebbé válva.

– Valójában a Párizsi udvar, csak s-sel – szólalt meg mellettem Vaki. – Ez volt Magyarország egyik első, modern üzletháza, a párizsi Boulevard Montmartre mintájára épült fedett passzázs…

– Nem ez érdekel, hanem hogy hol van!!! – kiáltottam, most már kieresztve a gőzt.

– A Ferenciek terén! – kiáltott most már Vaki is.

– Akkor miért nem azt mondja? – feleltem, ezúttal már csak mérsékelt bosszúsággal a hangomban.

– Otthagytam veletek Vakit, használjátok – dörmögte Bogdán, majd egy recsegő hang kíséretében kilépett a beszélgetésből.

– Sokat érünk vele – mormogtam, de úgy, hogy lehetőleg Vaki is hallja.

4.

Petrának igaza volt. Újabban tényleg nem voltam túl kedves Vakival. Még augusztusban történt valami, amit nehezen tudtam feldolgozni vele kapcsolatban.

Ebédelni hívott, ami teljesen szokatlan, mert szinte sosem találkoztunk a többiek nélkül. Ebédelni sem hívogattuk egymást soha, de Vaki azt mondta, mutatni akar valamit, úgyhogy elmentem. A Várnegyedben egy puccos étterembe hívott, aminek a bejáratán még a legnemesebb wagyu marhák is feszengve lépnének be, pedig azok általában már eleve holtan érkeznek.

– Mit keresünk mi itt? – kérdeztem Vakitól, mi-után a helyemre kísért egy pincér, és kihúzta előttem a széket, amitől csak még idegesebb lettem.

– Majd meglátod – felelte mosolyogva.

Közben a pincérek már hozták is az első fogást, valami habos izét valami pálcikás izével, körülötte zöld trutyival. Meredten bámultam Vakira, hogy ugyan magyarázza már el, mégis mi ez az egész.

– Mártsd bele a pálcikát a habba, és úgy edd meg! – javasolta, majd be is mutatta mindezt a gyakorlatban. Úgy rágcsálta azt a kemény cuccot, mint egy kis növésű zsiráfborjú. Hozzá kell tennem, egészen eddig a percig Vaki és a gasztronómiai finomságok olyan messze voltak egymástól, mint Eminem a Gütyül Gangtől.

– Találd ki, ki főzte ezt – nézett rám mosolyogva, miközben óvatosan elkezdtem rágni a pálcikát, aminek leginkább fűszeres céklaíze volt.

– Ki? Te? – kérdeztem.

– Nem. Én itt ültem veled, míg valaki a konyhán főzött. Mégis hogy lehetnék egyszerre itt is, és ott is? – értetlenkedett.

– Vaki. Van ez az úgynevezett vicc. Egyszer majd neked is felfedi az arcát, és meg fogod látni a fát az erdőben. – Közben továbbhaladtam a tányéron: a habnak sajtíze volt. Ahogy a kettőt egyszerre forgattam a számban, valamiért a füstölt császárszalonna jutott az eszembe.

– Apám. Ő főzte – jelentette ki Vaki büszkén.

Erre a hab, a pálcika és minden egyéb egyetlen rózsaszín, gusztustalan trutymó formájában fordult ki a számból, és a cucc egyenesen a tányér közepén landolt. Eszembe jutott az öreg, az álcázás nagymestere, aki minden rothadást el tudott dugni a fokhagyma, a petrezselyem és a gyömbér színes, szélesvásznú álomkabátja mögé.