Hidas Bence

ÉS MINDENT BETEMET A HÓ

Hidas Bence

ÉS MINDENT
BETEMET A HÓ

Copyright © Hidas Bence, 2023

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A borító a FORTEPAN / Schmidt Albin fotójának

a felhasználásával készült  (képszám: 86212).

ISBN 978 963 452 789 3

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Családomnak

„Mea culpa, mea culpa, mea maxima culpa.”

„Én vétkem, én vétkem, én igen nagy vétkem.”

(Római katolikus miserend,
bűnbánati cselekmény)

„A Titkot űztük mindahányan,
s az évek szálltak, mint a percek,
véred kiontott harmatával
irgalmazz nékünk, Jézus Herceg!”

François Villon:

A haláltánc-ballada – részlet
(Faludy György fordítása)

Prológus

A fekete hófelhő morogva bukott át a János-hegyen, és megállíthatatlanul bekebelezett mindent, ami az útjába került. A hideg levegő sivítva menekült előle, a szúrós februári széltől megborzongtak a Kálvária mentén álló vörösfenyők. Az utca elején árválkodó kandeláber fénye nehezen tört utat magának a ragadós sötétségben. Néhány ház ablakán ugyan még kiszűrődött egy-egy pislákoló gyertyaláng titokzatos tánca, de a legtöbb zsalugátert már beakasztották, remélve, hogy legalább valamennyi védelmet nyújtanak a csontig hatoló hideg ellen.

Az öreg Wimmer Marika néni fogait összeszorítva, lépésről lépésre baktatott felfelé a budakeszi Kálvária-domb meredek oldalán. Bár későre járt, és az időjárás is a cudarabbik arcát mutatta, nyomós oka volt arra, hogy felhúzza a fia szegett csizmáját, és utat törjön magának a bokáig érő hóban.

Szerda volt ugyanis, a confessio napja. Délelőtt már fél tizenkettőkor elindult a templomhoz, hogy minél hamarabb sorra kerülhessen. László atya általában csak egy óra hosszat gyóntatott, így időben oda akart érni. A pap kifogása egyszerű volt, és érthető: „A húslevesnek való nem aprítja bele magát a kondérba, mert ha ezt tenné, nyomban hívatnom kéne a megyei exorcistát, ami ugye senkinek se lenne jó. Neki túl sok papírmunka, én meg éhen halok.” Ennek okán módosult a gyónás időpontja minden szerda dél és egy óra közé. Ez idő alatt kellett az összes helybelinek, sőt a nagy háború utáni paphiány miatt számtalan budajenőinek és pátyinak meggyónnia a vétkeit.

Ezen a szerdán azonban olyan dolog történt, amivel Marika néni egyáltalán nem számolt. Már akkor érezte a bajt, amikor elhaladt a sekrestye mellett, ugyanis a nyitott ajtórésen át látta, hogy bent, a nagy intarziás almáriummal szemben, két fiú éppen a miseabroszt készíti elő.

– Ministránsok – sziszegte.

Ha ministránsok, akkor mise. Ha mise van szerdán, akkor ünnepnap van. Ha ünnepnap, akkor munkaszüneti nap. Ha munkaszüneti nap, akkor... Félhangosan felnyögött, amint befordult a templom sarkán.

– Scheisse!

A templomajtó előtt olyan szorosan álltak az emberek, hogy egy kétfillérest is alig lehetett volna leejteni. Marika bosszús és csodálkozó tekintetek közepette utat tört magának a tömegben, ismerős arcok után kutatva. Először az öreg Kochnét pillantotta meg, de kisebb baja is nagyobb volt annál, mint hogy századjára is meghallgassa a férjéről szóló kocsmai anekdotákat. Inkább gyorsan elkapta a fejét, és tovább kutatott. Hirtelen egy erős kéz szorítását érezte a vállán, ami kiragadta az egyik bokor mellé.

– Aschermittwoch, kedves Máriám, Aschermittwoch! Látom, te is teljesen megfeledkeztél róla. Pedig az atya még említette is a vasárnapi conclusionisban. Én meg felraktam az orjalevest rotyogni. Teljesen szét fog főni a hús, mire hazaérek.

Czieler Kati, a budakeszi hímzőkör tiszteletbeli elnöke legalább másfél fejjel magasabb volt, mint Marika, de barázdás arcára hasonló tanácstalanság ült ki. Miután megvitatták, hogy a mai gyónás valóban egybeesik a hamvazószerdai szertartással, elhatározták, hogy kivárják a sort, ha esik, ha fúj. Természetesen elkezdett szállingózni a hó, s mire a templomajtóig értek, már javában esett. A szemben düledező Bagolyvár méretes nyeregteteje szinte teljesen fehérré változott, és a templomlépcső is lassan kezdett leterített paplanra emlékeztetni. A hó pimaszul táncolt körülöttük a levegőben, illetlenül utat találva vastag sáljaik alá.

Háromnegyed egy körül járhatott, mire végre mindketten átlépték a templom küszöbét. Eddigre már ők voltak az utolsók. A mögöttük állók, feltehetőleg az erősödő havazás hatására, úgy döntöttek, hogy inkább hazacipelik a bűneiket, mintsem halálra fagyjanak. A két öregasszony azonban úgy állt, akár a faragott szentek, s három napot, három éjszakát is álltak volna, ha László atya nem hívja be őket szépen sorjában. Előbb Katit – akinek be kellett húznia a nyakát, hogy beférjen a gyóntatófülkébe –, majd pontban az egy órás harangszó kezdetekor végre Marika is sorra került.

– Dicsértessék a Jézus Krisztus! – mondta, miközben leereszkedett a bíborvörös térdeplőpárnára.

– In aeternum. Amen! – szólt az atya rekedtes hangja a csipkézett fal túloldaláról.

– Gyónom a mindenható Istennek és neked, lelkiatyám...

– A lényegre, gyermekem!

– Tessék?

– Ugorjunk a lényegre!

– A lényegre?

Furcsa türelmetlenséget hallott ki László atya szavaiból.

– A bűnökre! Már így is időn túli gyónás, hallottam, ahogy egyet üt az óra. Kezdek éhes lenni. Ha most ezen minél gyorsabban túl vagyunk, hamarabb el tudok kezdeni főzni, és talán fél háromkor már ebédelhetek is. Tamás ma a beteg húgát látogatja, magamnak kell csinálni mindent. Este pedig dolgom van.

Marika nagyot nyelt. Kevesen tudták, hogy mi bújik meg László atya esti teendői mögött. Ő köztük volt, de jobbnak látta kerülni a témát.

– Értem, atyám... De mi lesz a misével?

– A mise este hat órakor kezdődik. Elmondtam vasárnap a conclusionisban. Nem figyelt?

Marika egyre biztosabb lett abban, hogy az Úr napján valahol máshol járhatott az esze, hiszen ez már a második fontos információ a falu mise- és gyónási rendjével kapcsolatban, amiről nem volt tudomása. Megpróbált rögtönözni, de nem járt sikerrel. A rögtönzés sosem tartozott az erősségei közé.

– Hogyne figyeltem volna, László atya! – nevetett fel erőltetetten. – Mindösszesen arról akartam megbizonyosodni, hogy jól emlékeztem-e.

– Jól emlékszik. És most folytassuk!

Miután Marika beszámolt a bűneiről, öt miatyánk és tíz üdvözlégy fejében feloldozást kapott. Kilépett a fülkéből, és éppen beült volna az utolsó padsorba, hogy elmondja a penitenciát, amikor fémes csörgést hallott a háta mögül. Megfordult, és végigmérte az atyát, aki a templomajtóban állt; egyik keze a csípőjén pihent, a másikkal a templom vaskos kulcscsomóját rázta.

– Záróra, kedves – vigyorgott.

Marika szúrósan nézett rá.

– De mi lesz a penitenciával?

– Nem itt és nem most. Makkosra bármikor felmehet az ember, a Kálvária-kápolna pedig szinte folyamatosan nyitva van.

– Atyám, sosem zárja a templomot...

– Valóban, Máriám, de sajnos az előző hetek eseményei miatt...

– Előző hetek eseményei? Milyen események?

Fellobbant benne a pletykás kíváncsiság szikrája. A férfin látszott, hogy nem igazán akaródzik megosztani az információt. Elszólta magát, de már tudta, hogy késő. Ha egy sváb asszony pletykát szimatol, kérdéseivel éles kampó módjára kapaszkodik az emberbe. Így hát ráhagyta, és belekezdett:

– Hát tudja... – fogta halkabbra –, az elmúlt hetekben több környező templomba is betörtek. Leginkább itt, a völgyben, de az egyik átutazó kocsis azt mondta, hogy még Werischwarott is.

– A Pilisben is? Hát az többnapi járás. Legalábbis szekérrel. És miket vittek el? Biztos az aranyozott cibóriumokat meg a díszes monstranciákat. Lefogadom, hogy azokban nagy pénz van.

– Nem éppen – rázta a fejét gondterhelten az atya. – Pont ez benne a furcsa: azokat mindenhol meghagyták. Mást vittek el...

– Mit, atyám? Mondja már el! Micsodát? – Marika izgatottságában majd kiesett a padsorból.

– A kereszteket. Mind egy szálig.

A néni csalódottan hümmögött. Fantáziája és hirtelen jött lelkesedése kreatív táncot lejtettek, fittyet hányva a marcona rációra. Valami izgalmasabbra számított, de mostanság az ilyen dolgokkal is be kellett érni, ha pletykáról volt szó.

– A kereszteket? Azokért is jó pénzt lehet kapni. A sok míves, ezüstberakásos keresztért jól fizetnek ám.

– Itt lesz még furcsább az egész. Nem a méretes, aranyozott kereszteket vitték el, tudja, azokat, amiket csak két kézzel lehet tartani, hanem a kisebbeket. Leginkább a fakereszteket. Zsámbékon még a toronyba is felmásztak, ahol a régi szertartási kellékeket őrzik. Áttúrták az egészet, és elvitték őket. Mindet.

– Kinek kellenek ezek? Blődli! Mind értéktelen kacat. Inkább örülni kéne, hogy esztelen tolvajok járnak a környéken.

– Egyik héten még a fakeresztek, következő héten az adománypénz. Nem kockáztathatok. De túl sokat fecsegek itt összevissza. És most kérem... – Az atya kezével kimutatott a sűrű hóesésbe.

A néni csalódottan a vállára kapta a szütyőjét, és elindult a bejárat felé. Szíve asztalát már megterítette a penitenciához, László atya azonban keresztülhúzta a számításait. A lelki táplálékkal várnia kellett estig.

Mielőtt kilépett volna a hidegbe, jó alaposan a fejére csavarta a kendőjét, és felvette a bőrkesztyűjét. Az első lépcsőfokról még dideregve visszafordult az atyához.

– Akkor Makkosmária...

– Inkább a Kálváriát javaslom, az közelebb van, és biztosan nyitva – mosolygott a férfi, és becsapta a templom méretes vaskapuját.

Ezért kellett szegény Wimmer anyónak a Kálvária utca egykor fekete, hólepte macskakövein törnie az utat. Kárhoztatta az atyát és kárhoztatta azokat, akik templomokat fosztogatnak. Fia, Johann nagyon erősködött, hogy várjon holnapig, de Marika és férjura is egyetértettek abban, hogy jobb minél hamarabb elmondani a penitenciát, mert akkor talán eredményesebb.

A ház körüli teendők elvégzése után nagy sokára el tudott indulni a kápolnába. Nem vett magához semmi mást, csak meleg ruhát, a rózsafüzérét, egy takarót és az apró, bőrkötéses hozsannáskönyvét. A hosszú nap után megkönnyebbülten nyomta le a Kálvária-domb alján meredező kovácsoltvas kapu kilincsét. Meglepetten tapasztalta, hogy a kapu nem volt behajtva, mi több, szinte alig kellett rajta tolnia, és máris a Kálvária-kertben találta magát. Még a kesztyűn keresztül is érezte, ahogy a kezét átjárja a hideg.

Komótosan baktatott felfelé a domboldalon, megfontoltan szedte a lépcsőfokokat. Ha lecsúszom innét, kitöröm a nyakamat, és azonnal szörnyethalok, vagy képtelen leszek mozdulni, és halálra fagyok. Mivel egyik lehetőséggel sem szimpatizált, inkább rászorított a rozsdás fémkorlátra, ami ugyan néhány helyen hiányzott, de kellő megnyugvást biztosított minden arra járónak. Az út meredeken kanyarodott felfelé. Bal oldalán fehérre meszelt stációk figyeltek csendesen, egyik-másik már omladozó állapotban. Az időjárás viszontagságai rendesen megtépázták az egykoron díszes építményeket. Palatetejük beomlott, rácsukat rozsdásra marta a korrózió, téglaalapzatuk is porladásnak indult. A bennük rejlő, hajdanán verejtékes munkával elkészített faragványok mára szinte teljesen elkoptak. Ugyan itt-ott a kereső szemek még kitapogathattak egy arcot, felkart vagy mellkast, de ezek a groteszk torzók összefoltozva sem adták volna vissza Krisztus szenvedéstörténetét.

A szájhagyomány úgy tartotta, hogy az 1739-es nagy bubópestisjárvány után – ami a korabeli feljegyzések szerint a falu népességének csaknem felét áldozatul ejtette – a túlélők ide, a központtól viszonylag távol eső helyre temették el a halottaikat. Egyes legendák furcsa eltűnéseket és haláleseteket kötöttek a dombhoz, de Wimmer anyó ezeket gyerekes balgaságoknak tartotta.

Hirtelen megtorpant. Az egyik rozoga stáció kis párkányán gyertya pislákolt. Közelebb lépett, jobb lába majd térdig süppedt a hóban. Az oltár a homlokzatán nehezen kivehetően hirdette: Veronika reicht Jesus das Schweißtuch.{1} A kis mécses halványan bevilágította a beugrót, fénye kísérteties táncot járt Krisztus szenvedő arcán. Marika nem tudta levenni róla a szemét. Az árnyékok csak pattogtak, ahogy a szél ide-oda mozgatta a lángot. Az arc barázdái hol szélesebbé váltak, hol eltűntek. Tánc volt ez, de nem vidám fajta. Haláltánc. És az a szempár... Durva és éles, akár az öreg csapágygolyók. Az alkonyfényben úgy tűnt, mintha ki akarnának szakadni a kőből. Árnyékok. Egyre közelebb hajolt, a korlát szinte már a hasát metszette. Tánc. Szíve egyre gyorsabban vert. A dombormű most tényleg mozogni kezdett.

– Anya! – formálta a mohás gránitszáj. – Anya, fáj! – Egy lány hangja. A lányáé. – Fáááj!!!

A kápolna harangja megkondult. Marika felsikoltott. Szája elé kapta a kezét, és ijedten körbenézett.

– Téboly... Szedd össze magad, Mária!

Nyomasztó zaklatottság járta át, de biztos volt benne, hogy csupán a félelem játszik vele.

Elfordult, és sietve elindult a kápolna felé, mit sem törődve a csúszós lépcsőfokokkal. Elért az épülethez. A neogótikus tornyon árnyékot vetett a hold, tüskeként szántva végig a havas lejtőt. A bazaltfal közel sem volt olyan rossz állapotban, mint az alant elterülő stációk. Keményen, mereven állt a domb tetején, idestova száz éve. Wimmer néni rászorított a kilincsre, és benyomta az ajtót. Akadt. Le-föl mozgatta, de az nem engedett.

– Mit is mondott, atyám? Szinte folyamatosan nyitva van? Állandóan? Remélem, megfőzte azt az átkozott húslevest a tuskója, mert ha nem, magam teszem meg, és a keserédes pofáját is belevagdalom!

Nekivetette a vállát a méretes ajtónak, és nagyot taszajtott rajta. Semmi. Befagyott a vasalat. Újabb próbálkozás.

– Ha eddig eljöttem, már csak egy kiadós penitencia után megyek haza – sziszegte Marika a fogát összeszorítva, és két kézzel nagyot lökött az ajtón. Az azonban továbbra is megingathatatlanul emelkedett előtte. Az asszony nekitámasztotta a fejét, és nagyot fújt. Hirtelen felfigyelt az ajtó alatt kiszűrődő gyenge fényre.

– Ha van bent valaki, legyen szíves beengedni! Halálra fagyok idekint.

Semmi válasz.

– Bitte, öffne die Tür!{2}

Síri csend.

– Remélem, tényleg nincs bent senki, mert ha mégis, akkor nagyon megbánja!

Marika otthagyta az ajtót, és az épület oldalához ment. Lábujjhegyre állt, és belesett az ablakon. A maszatos üvegen keresztül nehezen tudta kivenni a kápolna belsejét. Szemben vele egy pad állt, rajta párnák. Tekintetével tovább pásztázott az ajtó felé. Megpillantotta a mécsest, amely gyengén pislákolt a földön, lomha árnyékot vetve a falakra. Ekkor vette észre a lányt. A földön feküdt. Marika megborzongott. Mit csinál?

– Kisasszony! Legyen szíves kinyitni! – dörömbölt az ablakon.

Semmi reakció. Türelmetlenül megtörölte az üveget, és odanyomta az orrát. Most, hogy jobban megnézte, látta, hogy a lány furcsa pózba csavarodott. Nyaka megbicsaklott, arca a plafonra meredt. Minden élet elszállt belőle.

– Gott, sei mir gnädig!{3}

Az asszony sikoltása áthatolt a vörösfenyők tüskéi közt. A hatodik stáció kápolnájában kialudt a mécses.

A korai telefon

Pinelli a telefoncsörgésre ébredt. Oldalra fordult, és rátekintett az éjjeliszekrényén álló vekkerre. Elsőre nehezen sikerült leolvasnia a mutatók állását, de miután erősen megdörgölte a szemét, még egyszer megpróbálta. Hat óra harminchárom.

– Ki az isten? – káromkodott, és lesöpörte magáról a dunyhát. Nagy hiba volt. A garzonban elviselhetetlen hideg uralkodott. – Ó, hogy rohadna ketté! – Vacogva rántotta vissza magára a takarót.

A telefon tovább csengett az előszobában.

– Megyek már, Mr. Bell, csak fogja be!

Kilépett az ágyából, lábára húzta a papucsát, mellkasán összefogta a dunyhát, és kicsoszogott az előszobába. Igencsak komikus látványt nyújthatott, főleg, amikor majdnem orra esett a nappali zseníliaszőnyegében. Akár egy nagyra nőtt, piruettező szivar. Kiérvén az ajtón észrevette, hogy a folyosó végén lévő bukóablak retesze nyitva maradt.

– Én marha... – sóhajtotta.

A telefon tovább csengett, a hangja mintha egyre magasabb frekvencián szólt volna. Lenyúlt, és egy határozott mozdulattal a füléhez emelte a készülék gyertyakoppintó formájú kagylóját.

– Pinelli!

– Jó reggelt, Károly! Felkeltettem? – hallotta meg a főnöke összetéveszthetetlen bariton orgánumát.

Persze hogy felkeltettél, te ökör!

– Nem – köszörülte meg a torkát, próbálván elhitetni, hogy már valóban fenn volt egy ideje. – A hívása előtt csörgött a vekker. Ma korán kellett kelnem.

– Remek, remek! Véletlenül sem akartam felébreszteni, nyomozó úr, de szerencsére pont jó napon kelt korábban – vihogta Sóstói Kázmér. – Van egy ügyünk. Azt hallottam, elég furcsa. Márzay már úton van, de visszaküldte az egyik főtörzset, és magát is kérte.

– Hol történt az eset?

– Budakeszin. A János-hegyen túl.

– Tudom, hol van Budakeszi – válaszolta Pinelli unottan. Idegesítő fráter.

– Egy lány. A Kálvária-kápolnában. Alig nagykorú. Borzalmas – folytatta Sóstói, mintha meg sem hallotta volna a választ.

– Mikorra kellenék?

– Tegnapra, nyomozó úr! Mondom, hogy Márzay már úton van. Szedelőzködjön! – váltott hirtelen hangnemet Sóstói.

– Egy hulla nem mászik el sehová.

– Azon sem lepődnék meg, ha ez elmászna – kontrázott gondterhelten a férfi. – Budakeszi, Kálvária utca. A fiúk felveszik a negyvennégyes végállomásánál. Siessen, ahogy tud!

A vonal megszakadt, amint a főnöke lecsapta a kagylót. Pinelli megrökönyödve állt az előszoba közepén. Próbálta felfogni a Sóstói által mondottakat, de az agya még nem ébredt fel. Fáradtan megnyomkodta a szemhéját.

– Ki volt az ilyen korán, Károly? – szólt egy női hang a háta mögül.

Felesége fehér kombinében állt a folyosón. Vacogott a foga, törékeny teste úgy reszketett, akár a nyárfalevél.

– Hűvös van idebent – tette hozzá halkan.

– Nyitva hagytam azt az átkozott ablakot. Nem akartam, hogy az egész lakás bűzölögjön a füsttől, ezért...

– Ezért inkább jégvermet csinált belőle. Sokszor kértem már rá, hogy ha dohányzik, azt a gangon tegye, de ha nem is megy ki, legalább csukja be azt az átkozott ablakot.

– Bocsásson meg! – szégyellte el magát Pinelli. – Jöjjön ide!

A nő közelebb lépett hozzá, mire a férfi olyan erősen átölelte, hogy érezte minden szívdobbanását. Valóban vacogott. Csókot lehelt a homlokára, és ráterítette a dunyhát.

– Ki kereste?

– Sóstói. Maga szerint ki keresne ilyen korán?

– Mit akart? Munka?

– Igen. Budakeszin.

– Szokatlan, pedig békés környék.

– Valóban, nyomozónő? – nevetett. – Ez a tényállás? Tehát a gyilkos egy száznyolcvan centiméter magas, fekete hajú, elvált férfi, feltehetőleg nemesi származású?

– Hagyjon, maga mókamester! Én csak arra céloztam, hogy elég jó környék. A tüdőszanatórium sok embert csábít oda. Villák, nyaralók. Nem ott épül zárda? Mintha olvastam volna valahol.

– Való igaz, kedvesem. Nincs kedve csatlakozni hozzám? Hasznomra válhatna néhány megfigyelése. Márzay majd kivesz néhány nap szabadságot, úgyis ráfér a pihenés.

– Ne viccelődjön már velem! Inkább menjen felöltözni, letusolni! Addig én elkészítem magának a reggelit. Kávé, tea?

– Kávé, köszönöm. Tejjel és cukor nélkül.

Megcsókolta a feleségét, és a nappalin át visszatért a hálószobájába, hogy felkészüljön az indulásra.

Miután megmosdott és fogat mosott – a borotválkozást ma inkább kihagyta –, a gardróbból kiakasztotta a gesztenyebarna ingét és a karcsúsított öltönyét, felhúzta a drapp nadrágját, és – még továbbra is papucsban – kisétált a konyhába.

– A tej sajnos elfogyott, drágám – fogadta a felesége.

– És a tejszín?

A nő szomorúan csóválta a fejét. Pinelli felsóhajtott, legyintett, majd felhörpintette a csésze tartalmát. A barnás, forró lé végigszaladt a torkán, erőteljes kesernyést ízt hagyva maga után. A nyomozó elhúzta a száját.

– Tejjel jobb – jegyezte meg, azzal már nyúlt is a következő fogásért.

– Nem ül le az asztalhoz?

– Nim rá időf – nyögte, miközben egy tojáskrémes kenyeret próbált betuszkolni a szájába.

A kísérlet meglepően hatékony volt, viszonylag rövid idő alatt sikerült megbirkóznia két kenyérrel és fél almával. Odafordult a feleségéhez.

– Szeretem, kedvesem. Sietek vissza. Megkérhetem, hogy fizesse be a lakbért? Egy nagy borítékban hagytam pénzt a komód harmadik fiókjában.

– Károly, megint késve fizetjük be! Fáy az előző alkalommal is megjegyezte, és rémesen kellemetlen volt.

A férfi megsimogatta a nő vállát.

– Tudom, és sajnálom, hogy ismét magácskának kell. Ha esetleg problémázna, küldje hozzám, majd én beszélek a vén fejével – komolykodott a férfi mosolyogva. A felesége csak kacagott, és lábujjhegyre állva csókot lehelt a homlokára.

– Na, menjen, maga bolond, mert Sóstói keresztben nyeli le. Egy halott pedig elég mára.

A férfi az előszobában felhúzta a barna bőrbakancsát, leemelte a fogasról a hasonló árnyalatú fedorakalapját, a szekrényből kivette a méretes és annál melegebb télikabátját, majd visszafordult:

– Kell még valami?

– Brifkó? Cigaretta és öngyújtó? Óra? Kesztyű?

– Kesztyű! – mutatott a levegőbe Pinelli. – Tudtam, hogy valami még hibádzik. A többi itt van a zsebeimben.

A felesége szinte elveszett a nagy gardróbban, de néhány másodperc pakolászás után diadalittasan tért vissza egy pár prémkesztyűvel.

– A bizonyítékokat is ilyen odafigyelően kezeli? – kérdezte, miközben átnyújtotta a ruhadarabokat.

A férfi nem válaszolt, csak csípőre tette a kezét, és rosszalló félmosollyal nézett a nőre.

– Mára szól a jegyünk az Operába, időben érjen nekem vissza, különben morcos leszek. Otello nem várhat!

– Sóstói se! Majd jövök. Ne felejtse el befizetni a lakbért! – mondta, már a gangról visszafordulva.

– Maga meg ne felejtse el, hol hagyta az agyát!

Az ajtó halkan kattant, ahogy Klára becsukta. A férfi mosolygott, és megrázta a fejét. A házasságuk két éve alatt sosem tudta elégszer megállapítani, mennyire szerencsés. Élete nem várt fordulatai közül Klára volt a legszebb, és ő okozta neki a legnagyobb boldogságot.

Miután hazatért a trevisói frontról, szállodai munkákból élt, és évekig egyedül lakott a Krisztina téri bérház harmadik emeletén lévő garzonban, mígnem egy nap újabb fordulatot vett az élete. Abban az időben éppen az egyik nívós budapesti hotel segédconcierge-e volt, ennek köszönhetően az átlagnál és a kelleténél jobban belelátott a főváros felső tízezrének az életébe. Partik, rendezvények és hajnalig tartó tivornyák jellemezték a hétköznapjait, de ő jóval inkább csak eltakarította a kiömlött pezsgőt, mintsem fogyasztotta. Néha, amikor szerencséje volt, nem a bálterembe, hanem a recepcióra osztották be. Az egyik ilyen alkalommal ismerkedett meg Klárával.

Éppen újságot olvasott a recepción, amikor meghallotta a halk csengőt. A pult túloldaláról egy szeplős arc nézett vissza rá. A nő barna őzikeszemét szolid smink ölelte körül. A törékeny hölgyemény Karvázy Klára néven mutatkozott be, és kiderült, hogy az apja, Karvázy Ede, aki éppen a fentebb említett pezsgők valamelyikét fogyasztotta jó pár emelettel feljebb, valójában a fővárosi rendőrkapitányság századosa és Budapest közéletének megbecsült tagja. A két fiatal órákon keresztül beszélgetett, egészen addig, amíg a lány családja haza nem indult. Károly a mai napig emlékezett, hogy minden bátorságát össze kellett gyűjtenie, hogy elhívja randevúra, de mielőtt bármit is kinyöghetett volna, Klára vidáman így szólt:

– Rómer Flóris utca 52. Holnap este fél hét. Ne késsen! – mosolygott, majd belépett a forgóajtóba, és egy szempillantással később már el is tűnt a lámpafényes budapesti éjszakában.

A férfi csak állt, és nézett utána. Másnap elmentek vacsorázni. Fél év múlva már jegyben jártak, most pedig fiatal házasként boldogították minden hónap második napján a főbérlőjüket a megcsúszott bérleti díjjal. Pinelli még az eljegyzésük előtt felmondott a szállodában, de Klára apja révén hamar új állást talált. Katonai felderítő múltja kapóra jött a rendőrségnél, tudásával és megfigyelőképességével pedig hamar felfelé lépdelt a ranglétrán.

Most azonban éppen az ellenkező irányba, lefelé szaladt a bérház lépcsőházában, és miközben kettesével szedte a lépcsőfokokat, gondolatai már az ügyre összpontosítottak. Egyre jobban furdalta a kíváncsiság Sóstói utolsó szavaival kapcsolatban. Leért a földszintre, és hóropogás közepette átvágott az ellipszis alakú belső udvaron. Áthaladt a kapualj alatt, majd jobbra fordult. Végigsietett a házsor mellett, át a macskaköves úttesten egészen a villamosmegállóig. Kesztyűs kezével megtörölgette a megállóban árválkodó táblát, és leolvasta a villamos érkezésének időpontját. 44-es villamos. Végállomások: Szépilona – Népliget. Menetrend: 6.50; 7.30... – sorakoztak az időpontok negyven perc különbséggel. Belenyúlt a zsebébe, és előkapta a Doxa zsebóráját. A két cikornyás mutató a hét óra huszonkettes állást foglalta el.

– Így elszaladt az idő?

Egyik lábáról a másikra ugrált, így próbálta melegíteni magát. Körbenézett. Legalább tizenöt centiméter friss hó hullott az este.

Ha voltak is lábnyomok, azok mostanra biztos betemetődtek – gondolta magában. Bár, ha szerencséje van, a havazás még azelőtt elállt, hogy a gyilkosság megtörtént. „Eső elmos, hó betemet, mindenki feledi neved” – jutott eszébe a versrészlet. A vers többi része már elveszett az emlékei közt, de ez a két sor néha még eszébe jutott. Egy erdélyi katonatársa tanította neki valahol az Alpokban egy saras, mocskos, holttestektől bűzölgő lövészárokban. Még aznap eltalálta egy repesz, két nappal később meghalt. Hogy is hívták a fiút? Tamás vagy Ábel? Balázs? Igen, Balázs!

A villamos fémesen sípoló kürtje rántotta vissza gondolataiból. A két kocsiból álló szerelvény csikorogva gurult be a megállóba. Felszállt a második kocsiba, a kalauznak felmutatta a pénztárcája mélyéről előkapart bérletét, majd helyet foglalt egy négyesben. Homlokát a hideg ablaknak támasztotta, és kitekintett a hólepte, kókadozó Budapestre. A körúton néhány automobil pöfékelt, a járdán viceházmesterek szórták a homokot, a Vérmező mellett pedig iskolába tartó gyerekek hógolyóztak. Mosolyogva nézte, mennyire élvezték a fiatalok a hideget és a havat, míg ő már a háta közepére sem kívánta az évszakot. Egyszer azt olvasta, hogy valamelyik északi népnek több száz szava van a hóra. Először a felfedezők butaságának tartotta, de aztán változott a véleménye. Annyira nincs arrafelé semmi, hogy akár még igaz is lehet.

A vilinger robogva szelte át a szürkés budai utcákat, s mire egészet ütött az óra, Pinelli már a második cigarettáját fogyasztotta el a kollégája fekete Opeljének támaszkodva. Nagyot szívott a fehér szálas Senatorba, és figyelte, ahogy a narancsos lángok izzva porlasztják el a vékony cigarettapapírt. Még két szívás, és vége is volt. Hüvelykujjával határozottan elpöccintette a csikket, ami három-négy forgás után a latyakos, barna hóban landolt. Biccentett a főtörzsőrmesternek, aki eddig némán állt az autó túloldalán, majd kinyitotta az elülső ajtót, és helyet foglalt az ülésen. A főtörzs elfordította a kulcsot, és szép óvatosan kikanyarodott a Budakeszi útra.

A kápolna

– Mi tartott eddig? Már a tököm is lefagyott – nyújtotta a kezét Márzay.

Pinelli rászorított, miközben alaposan végignézett nyomozótársán. Márzay Ottó kifejezetten ramaty állapotban volt. Bajuszán fehér zúzmara pelyhedzett, orra jégcsap módjára meredezett fagypirított orcái között. Karikás szemében valami furcsaság mocorgott. Károly nem tudta hová tenni ezt a tekintetet.

– Jól nézel ki, Ottó.

– Nagyon vicces vagy, mit ne mondjak. Elnézést, hogy nem most keltem ki a feleségem öleléséből. Képzeld, már túl vagyok egy betörésen is a szomszédban. Pörgősen indult a nap.

– Mesélj!

– Nem különösebben izgalmas. Valami orvos azt állította, hogy betörtek hozzá, de az égvilágért sem volt képes megmondani, hogy mit vittek el. Még szerencse, hogy már hajnali négykor kivetett az ágy. Úgyhogy kérlek, kímélj meg a gunyoros megjegyzéseidtől, és inkább kezdj el te is tevékenykedni! Van egy cigarettád?

– Nem is dohányzol – csodálkozott Pinelli. – És örülnék, ha nem hamuznád össze a helyszínt! – mondta, miközben előkotorta a kabátja zsebéből a dobozt.

– Nyugodj meg, nem fogom, mert én oda vissza nem megyek. Egyelőre biztos nem. És mától dohányzom – válaszolta, majd remegő kézzel meggyújtotta a szálat.

Pinelli már tudta, mit látott a kollégája szemében. Félelmet. Zsigeri félelmet. Ezt látta a bajtársai szemében a fronton, ezt látta az apja szemében a halálakor, és ezt látta gyerekként Gerencsei Gyuri szemében, amikor oszló tetemet találtak játék közben Békáson, a Mocsárosban. Ugyanaz a tekintet. Márzay félt.

– Mi van ott fent, Ottó? – mutatott a kezével a Kálváriára.

– Nem próbálom meg szavakba önteni, inkább nézd meg magad!

Pinelli döbbenten állt a hóesésben. Felnézett a dombra, majd vissza a kollégájára, aki továbbra is a földet bámulta. Néhány másodpercnyi habozás után megfordult, és elindult felfelé.

– Csúszik! Fogd meg a korlátot! Már ahol van...

Nehézkesen haladt. A lépcsőfokok már nem látszódtak a hótakaró alatt, így óvatosan, lépésről lépésre kellett kitapogatnia őket. Az elmúlt egy órában annyit esett, hogy már azok a lábnyomok is eltűntek, amiket a kollégái hagytak. Esélytelen, hogy a gyilkos nyomait megtaláljuk. Rohadt mázlista! A korlát valóban sok helyen hiányzott, helyettük az utat szegélyező vörösfenyőkbe kapaszkodott. Az emelkedő közepén úgy érezte, nem bírja tovább.

Megállt, és nagy levegőt vett, majd hátrafordulva letekintett a kapura. Ottó még mindig a fekete Opel motorháztetőjének támaszkodva szívta a cigarettát. Pinelli sosem látta még ilyen állapotban a barátját, pedig már túl voltak néhány közös eseten.

Két éve dolgoztak együtt, munkakapcsolatukat bárki megirigyelhette volna. Márzay tipikus vidéki hivatalnokcsalád sarja volt, olyan, akit még a Jóisten is ügyvédnek teremtett. Zsidó felmenői Szeged szívében laktak, ahol minden ablakban ott álldogált a menóra. Negyedik generációig juristák voltak, nagy névvel bírtak a megyében. Egy ideig még ügyvédi irodát is üzemeltettek: Márzay és Pollák. A férfit felvették a Kolozsvári Egyetem jogi fakultására. Elmondása szerint „szerette is, meg ment is neki”, aztán mégsem fejezte be. Jött a háború, káosz, sorozás. Ha nincs asztmája, valószínűleg ő is annak az ezrednek lett volna a tagja, amely Isonzónál szinte teljesen elpusztult. A szegedi „háziezred”. Azonban a férfi asztmás volt, méghozzá súlyosan. Így hát nem sorozták be, de mivel szellemileg ép volt, és a tüdejét leszámítva testileg is, végül a rendőrségnél kötött ki. Két éve helyezték fel Pestre, azonnal meg is kapta maga mellé a nálánál idősebb, de kevésbé tapasztalt Pinellit. Jól kiegészítette egymást az alföldi egyszerűség és az olasz virtus. Márzay sosem bonyolította túl a dolgokat, mindig ragaszkodott a tényekhez, azonban higgadt volt, akár egy jó vadász. Pinelli ezzel szemben le sem tagadhatta volna a származását. Temperamentumos és szókimondó személyiségét sosem próbálta kendőzni. Került is már bajba a szája miatt, de szóbeli megrovásokkal mindig megúszta. Az esetek többségében Márzay győzte meg Sóstóit, hogy ne függesszék fel.

– Eljön az az idő, amikor én már nem leszek, Karcsi, mert lelőnek, vagy megtörök, vagy áthelyeznek, vagy ne adj’ isten, tele lesz a tököm is. Akkor majd saját magadnak kell megoldanod a szarságaidat – mondta egyszer.

Lehet, hogy most jött el az az idő? Most tört meg? Felegyenesedett, és elindult a kápolna irányába. Az épület előtt két fiatal közrendőr állt. Egyikük mögött a hóban barna hányásfolt terült szét. Mindketten remegtek. Hogy a hidegtől vagy mástól, azt nem tudta eldönteni. Biccentett nekik, ők tisztelgéssel válaszoltak.

– Dohányoznak, fiúk? – kérdezte, azzal feléjük nyújtotta a dobozt. Egyikük hálás tekintettel emelt ki egy szálat, és megkönnyebbülve gyújtott rá. A nyomozó a másik felé is odatartotta, de az vonakodott.

– Szolgálatban nem szabad, uram.

Pinelli felnevetett.

– Csak nem gondolja, hogy beköpöm Sóstóinak? Na, vegye el, mert többet nem kínálom! Jót tesz a gyomrának – mondta, és fejével a hányásfolt felé bökött.

A fiú lesütött szemmel emelt ki egy aranygyűrűs Senatort. Pinelli zsebre vágta a dobozt, és a hüvelykujjával az épületre mutatott.

– Van bent valaki?

– Senki, uram! Leszámítva... – A fiú arca eltorzult.

– Jól van, fiam, jól van. Nyugodjon meg! Ki érkezett elsőként a helyszínre?

– Dercsei és én, uram. Aztán értesítettük a kapitányságot a postai telefonról. Azután érkezett meg a Márzay detektívfelügyelő úr.

– Értem. A mentőknek is szóltak?

– Igen, uram, őket is hívtuk, de még nem érkeztek meg. Talán elakadtak a hóban.

– Értem. Hozzányúltak valamihez a helyszínen? Vagy inkább úgy kérdem, a Kálvária területén?

– Nem, uram! – válaszolta határozottan Dercsei.

– Lábnyomok?

– Ha voltak is, mindet betemette a hó, uram.

– Jól van, fiúk. Egyelőre ne engedjenek fel senkit, ha kérhetem! Menjenek vissza a kapuhoz, és mondják meg Márzaynak, hogy szedje össze magát, aztán jöjjön fel! Maguk meg csöngessenek végig minden házat az utcában, és keressenek telefont! Érdeklődjenek a mentők hollétéről! Ha közben mégis megjönnének, ne engedjék fel őket addig, amíg le nem értem, és azt nem mondom. Világos, fiúk?

– Igen, uram! – bólintottak mindketten.

– Rendben, leléphetnek!

Megvárta, amíg a két rendőr eltűnik a domb kanyarulata mögött, majd belépett a kápolnába. Kellett néhány másodperc, mire a szeme hozzászokott a benti félhomályhoz. A két lőrésszerű ablakon átszűrődő opálos fény alig világította be az enteriőrt, az ajtón beáramló sugarak is hamar szertefoszlottak a templom kőburkolatán. Az épületben furcsa szag terjengett. Tömjén. A lány teste a padlón hevert, tőle balra. Fehér alsóing volt rajta, semmi több. Bőre opálkékre változott a fagyban, barna szeme kidülledve, kifejezéstelenül meredt a falra. Furcsa, magzatszerű pózban feküdt. Valóban fiatal volt, nem lehetett idősebb húszévesnél.

Pinelli közelebb lépett, hogy tüzetesebben megvizsgálja a testet. Letérdelt a lány mellé, figyelve, nehogy a kabátja belelógjon az alvadt vértócsába. Azonnal észrevette a kékes elszíneződéseket a lány bokáján. A csuklóját is megvizsgálta, de azon nem tapasztalt semmilyen elváltozást. Felhúzta a kesztyűjét, és hátrasimította az áldozat barna haját. Keze megtorpant, arcára ijedség ült ki. Közelebb hajolt, hogy megbizonyosodjon valamiről, de bármennyire is szerette volna, a szeme nem csalt. A lány nyakán egy hatalmas seb tátongott, ami vörös árok módjára szaladt végig a fülétől egészen a kulcscsontjáig. Mintha egy éhes kutya marcangolta volna szét.

– Na, ne szórakozzunk!

Jeges borzongás futott végig a gerincén. Most már sejtette, mire gondolt Ottó, és miről beszélt a főnöke. Megnyalta száraz ajkát. Felegyenesedett. Szüksége volt néhány percnyi szünetre. Szíve a megszokottnál szaporábban vert. Körbetekintett. A kápolna nem volt nagy épület. Kétoldalt egy-egy pad a falnak támasztva, középen a hátsó fal előtt apró oltár. Felette nyílt mennyezet, három vaskos fagerendával keresztezve.

Szédülni kezdett. Egész teste friss levegőért kiáltott. Meglazította a gallérját, és kilépett az épületből. Nagyokat fújtatva leguggolt.

– Ugye-ugye? – szólalt meg hirtelen Márzay. Araszolva közelített felé a hóban. Lihegett, akár egy vén öszvér.

– Na, már azt hittem, lent maradsz... – nyögte levegő után kapkodva, még mindig a térdét támasztva. Ebben a helyzetben inkább hasonlítottak két nyugdíjas gátfutóra, mint a fővárosi rendőrség gyilkossági nyomozóira.

– Nem sokon múlott. De én is összeestem kettő perc után, Dercsei pedig kiokádta a belét. Nem akartam, hogy bajod essen.

– Milyen kedves tőled! – fintorodott el Pinelli. Belső zsebéből előtúrta a zsebkendőjét, és megtörölte az arcát. – Esetleg vizet is hoztál?

– Nem is tudtam, hogy hasonlítok egy londinerre.

Pinelli morgott valamit, és felegyenesedett.

– Ez... – mutatott az épület felé.

– Szokatlan? Hihetetlen? Nem e világi?

– Kamu. Humbug. Balgaság. Inkább így mondanám, de a te tipped se rossz.

– Karcsi, én csak annyit tudok, hogy az ajtó belülről volt zárva, és az áldozat nyakát szétmarcangolta valami, és...

– Belülről volt zárva?

– Igen. Én ebből arra következtetek...

– Kulccsal?

– Az ajtót belülről elreteszelték, nekünk kellett betörnünk. A reggeli órákban értesítették a rendőrséget. A két járőr fiú érkezett ki elsőnek, ők az ablakon keresztül látták meg az áldozatot, majd értesítettek engem a...

– A postai telefonról. Már mondták.

– Hárman kellettünk hozzá, hogy betörjük az ajtót.

– És nem volt bent senki?

– Senki. Kivéve az áldozatot. Egyelőre sajnos nem sikerült azonosítani.

– Ki találta meg a hullát? És miért nem hívta korábban a rendőrséget?

– Wimner... Wimmer Mária – bogarászta a jegyzeteit Márzay. – Valami helyi öreglány. A szomszéd fiú azt mondta, este még elszaladt a postára, hogy telefonáljon, de az már zárva volt. Reggel, amilyen korán csak tudták, értesítették a hatóságokat.

– Tapasztaltam – hümmögött gúnyosan Pinelli.

– Hát igen. Tényleg átkozott korán keltek.

– Ő hol van most?

– A nő? Otthon. Egy rendőrjárőrt utasítottam, hogy tartsa szemmel a házat.

– Biztosan csak egy kiút van az épületből? – tért vissza Pinelli az előbbi kérdésére.

– Igen. Csak a főajtó. Illetve van egy lépcső, ami a toronyba vezet, de arra biztos nem menekülhetett. Felvisz egészen a harangig.

– Tehát az emberünk köddé vált – mormogta.

– Valahogy úgy.

– Megnézem magamnak azt a toronyajtót – mondta, és visszafordult a kápolna felé.

– Karcsi, várj! – ragadta meg a vállát a kollégája. – Te is érezted azt a szagot bent?

– Igen, tömjén. A füstölőből.

– Szerintem ez nem tömjén. Pontosabban nem tisztán az. Kettő perc után kiütött. Eddig azt hittem, hogy egyszerűen a látvány... de most láttam, hogy te is... Szóval... Mintha lenne benne valami. Lehet, hogy már kiszellőzött, ezért nem ájultál el.

– Ezt miért nem mondtad korábban? – értetlenkedett. Határozottan lesöpörte Márzay kezét a válláról.

– Mondom, hogy eddig nem voltam benne biztos. Talán sokkban is voltam.

Pinelli felkacagott.

– Sokkban? Ez tetszik. Mióta vagy te ilyen vicces, kedves Ottó?

– Tudod, mit? Tőlem akár meg is fulladhatsz. Sőt... Fulladj is meg! – hadonászott a mutatóujjával ide-oda. – Mindenkinek jobb lesz.

Pinelli tovább nevetett, miközben ismét elővette a zsebéből az előbb még homloktörlésre használt zsebkendőt.

– Imhol a gázmaszkom! – emelte az ég felé, majd az orra elé tartotta, és visszabotorkált az épületbe. A kis ajtó résnyire nyitva volt. Óvatosan meglökte, és elindult felfelé. Mivel oldalazva kellett haladnia, a keskeny, porladozó fal fehér csíkot hagyott a kabátja hátán. Ahogy sétált felfelé, egyre sötétebb lett, így a kezével tapogatózva követte a fal ívét. Hirtelen felkiáltott.

– A nyavalya törje ki!

Fájdalmas arckifejezéssel simította végig a feje búbját, amit az imént jókora erővel vert be a mennyezetbe. Elfogyott az üreg, de még mindig koromsötét volt. Visszalépett egyet a lépcsőn, előkotorta a zsebéből az öngyújtóját, és magasra emelte. Feje felett a korhadó deszkapadlózat csíkozott sávjai alkottak akadályt. Az öngyújtót jobbra-balra mozgatva keresett valamiféle reteszt vagy zárat, gondolván, valahogy csak fel lehet jutni a torony tetejére. A pislákoló fényben nagy nehezen meg is találta az apró fogantyút, amit egy határozott mozdulattal elfordított, majd feltolta a csapóajtót. A világosság és a hideg szél egyszerre csapták meg az arcát. Éppen kimászni készült, amikor a kabátja legalsó gombja beakadt a reteszbe. Nagy nehezen kiakasztotta, és felegyenesedett. Fémes kongással verte be a fejét a harangba.

– Hát ezt nem hiszem el, a rohadt életbe! – Káromkodva megdörzsölte a homlokát, pontosan az előbbi sérüléssel átellenben.

– Jól vagy? – kiabált fel Márzay.

– Nem.

– Akkor jó.

Körbenézett. A kicsiny torony innen fentről még kisebbnek tűnt. A padlón galambürüléken és faltörmeléken kívül semmi érdemlegeset nem talált. Négy ablak törte meg a mészkő falat a szélrózsa minden irányában. Az ablakok aprók voltak ugyan, de kellő ügyességgel át lehetett rajtuk mászni. Kinézett az egyiken, és letekintett. Körülbelül tíz méterre becsülte a mélységet.

– Tegyük fel, hogy a gyilkos itt jutott ki. Az biztos, hogy előbb repült el, mintsem hogy ugrott – állapította meg hangosan.

– Nem lehet, hogy az északi vagy a déli ablakon mászott ki és ereszkedett le?

– Északi és déli ablak?

– Az oldalsók – válaszolta nyugodtan Márzay, és felmutatott a toronyra.

Pinelli visszabújt a résen, és jobbra fordult, hogy megvizsgálja a hosszanti fallal párhuzamos ablakokat.

– Túl meredek. És eresz sincs.

– Tehát biztos, hogy nem a tornyon keresztül jutott ki.

– Egyelőre semmilyen lehetőséget nem zárnék ki. A csapóajtó kintről is zárható, itt van a fogantyú a lábam mellett.

– Végül is miért ne? Lehet, hogy bezárta maga mögött a reteszt, aztán leugrott a mélybe, és elszaladt – gúnyolódott Márzay.

– Befejeznéd? Vagy ha van jobb ötleted, mondd!

– Ha volt nála kötél...

– Akkor előre eltervezte – fejezte be Pinelli.

Márzay hallgatott.

– Visszamegyek, itt nincs semmi érdekes.

Éppen lefelé ereszkedett, amikor a tekintete megakadt egy parányi, rozsdavörös pöttyön az egyik ablakbélleten. A lepattogzott vakolat és az apró falhibák között alig észrevehetően bújt meg, egy avatatlan szem átsiklott volna felette, azonban Pinellinek rögvest feltűnt. Visszamászott a toronyba, és közelebb hajolt a folthoz. Nem lehetett nagyobb, mint egy gombszem. Alaposan körüljártatta a tekintetét a béllet mindegyik oldalán, ám nem talált újabb foltot. Kihajolt az ablakon, hogy a torony külső falát is megvizsgálja. Ekkor látta meg a körülbelül háromtenyérnyi vöröslő foltot, pontosan a nyeregtető és a torony találkozásánál. Szinte észrevehetetlen helyen terült el. Az oldalsó ablakokból kinézve a torony fala, lentről pedig a fák és a tető dőlésszöge rejtették el az avatatlan szemek elől.

– Vér! – kiáltotta, félig kilógva az ablakrésen. – Méghozzá nem is kevés vér.

– A külső falon?

– Nem, a tetőn.

– Az lehetetlen. Hogy az ördögbe került oda vér?

– Nem tudom, de itt van, legalább egy liter. Ráesett a hó, de ennyit nem tudott elfedni. Gyere fel, nézd meg magad is, ha nem hiszed!

Visszamászott a lépcsőn, és óvatosan leereszkedett. Fél órával később megérkeztek a mentők is. Mielőtt a két nyomozó felengedte őket a helyszínre, Pinelli mintát vett a füstölő hamujából és a kápolna padlójára fagyott fekete vérfoltból, a földön talált mécsest pedig papírzsákba helyezte. Márzay néhány gyors skiccet vetett a jegyzetfüzetébe, majd a Leicával lőtt néhány helyszínit a kápolnában és a tető környékén. Amióta egy kettős gyilkosság minden kópiája odaveszett a laborban, nem bízott a technikában. Mindig készített vázlatokat.

– Ottó, be kell vallanom, valóban érdekes eset – jegyezte meg Pinelli, miközben lefelé araszoltak a dombról. – Azonban mindenre van logikus magyarázat. Várjuk meg a boncolást, mielőtt téves következtetéseket vonunk le. Szeretnék beszélni az öreglánnyal.

– Nem hinném, hogy kihallgatásra kész állapotban van.

– Egy próbát azért megér – kacsintott.

Nem várt látogatók

Az erdő szikár fái gyengéden ölelték körbe Marikát, ahogy átsétált közöttük. Kezét finoman leengedve végigsimította a derekáig érő, hullámzó páfránytakarót. Az ágakon ügyesen megbújva madarak csicseregtek. Először a tenor cinege kezdte, majd csatlakozott az alt gezerigó és a szoprán pacsirta: az erdő kórusa. Mélyet szippantott a tavaszi levegőből, hagyta, hogy a virágillat megtelítse az orrát, és leszaladjon a légcsövén egészen a tüdejéig. Szerette a tavaszt. Olyan fenséges, olyan isteni! Születés, boldogság, színek, körforgás.

A gyermekkora jutott eszébe. Azok az idők, amikor a testvérével almát loptak az öreg Schwartz gyümölcsöséből, aztán amikor az anyjuk kérdőre vonta őket, letagadták, és elbújtak az apjuk elől. A szívébe markolt az a borzasztó érzés, ami ott, a rozoga faépület mögött a hatalmába kerítette. Tudta, hogy a vén Schwartz elmondta az apjának, és biztos volt benne, hogy verés fog következni.

Gyorsan elhessegette a gondolatait. Letekintett barázdás kezére. Nem kislány volt többé. A rossz érzés azonban nem tűnt el az apjával és az almákkal együtt. Továbbra is ott motoszkált a szíve mellett, egyre erősebben és erősebben. Észre sem vette, hogy a zöld takaró helyét narancssárga vette át. Egy fenyvesbe ért. Szél támadt. A szikár vörösfenyők makacsul kapaszkodtak gyökereikkel a porhanyós földbe. A talaj furcsa táncot kezdett járni, a lehullott, vöröses tűlevelek vértenger módjára hullámoztak körülötte.

Hirtelen arra lett figyelmes, hogy a madarak elhallgattak. Néma csend lett. Ijedten körbefordult. Már nem az erdőben állt. Lába előtt fekete szakadék zuhant a mélységbe. Megtántorodott, a talpa alól kicsúszó kavicsok pattogva hullottak a sötétségbe. Hátrálni kezdett, de beleütközött valamibe. Bármennyire is próbált megfordulni, képtelen volt rá. Lába a földbe gyökerezett, nyakát satu módjára szorította egy láthatatlan erő. Szíve egyre szaporábban vert. Érezte, hogy a halántékáról verejtékcseppek szaladnak a ruhája alá. Az érzés, ami eddig úgy feszítette a mellkasát, most kiszakadt belőle, és karmait belé mélyesztve egyre feljebb kúszott a gégéjébe.

– Apa?

Hátranyúlt, és megpróbálta kitapogatni a mögötte álló tárgyat. Először nem talált semmit, aztán... Ijedten felsikoltott. Nem kéreg vagy kőtömb volt az, ami mögötte állt, s nem is durva férfiruha. Annál sokkal lágyabb... Valami kellemes... Valami, amit korábban oly sokszor tartott már a kezében.

– Szia, anyukám!

A lánya hangja lágy simogatásként fogta körül a gyomrát.

– Anna! Aranyom! – sóhajtott megkönnyebbülve. Elszállt belőle a félelem, de nyomban tanácstalanság vette át a helyét. – Hol voltál egész nap? Miért nem jöttél haza ebédelni?

– Anyukám, miért félsz?

– Nem félek én, gyermekem! Miből gondolod?

– Érzem, hogy reszketsz. Fordulj meg, és nézz rám! Nézz a lányodra!

Így tett. Anna csodaszép volt. Fehér főkötője hátrafogta barna haját, a díszesen szabott páncsúli kiemelte az alakját. Arca tisztán ragyogott.

– Ne félj, anyám, nem fog fájni!

– Nem akarom, hogy megint itt hagyj, kincsem – csuklott el a hangja. – Nem akarok egyedül maradni.

– Akkor gyere velem, gyere velem te is a pokolba! – kacagott fel hirtelen gonoszul. Szája eltorzult, fogai korom módjára feketéllettek. Nevetése mély volt, és állati. Megragadta az asszony vállát, és magához rántotta. Marika érezte, hogy a ruháját átáztatja a lánya hasából lüktető meleg vér. Kiabálva próbált kiszabadulni a karmok közül, de mindhiába. Anna ellökte a testét a szikla peremétől, és magával rántotta a mélységbe. Zuhanás közben nevetve sikította:

– Ugye milyen jó, anya, ugye, anya, anya, anyaaa... Anya! Anyám! Anyám, keljen föl, itt vannak a biztos urak. Jesus Christus! Ist alles in Ordnung? Sie sehen ein bisschen blass aus.{4}

És valóban. Wimmer Marika krétafehér volt. Remegett és verejtékezett. Mellkasát megint feszítette a félelem.

– Tessék? – Forgott vele a világ. – Mit akarsz? Nem látod, hogy aludni próbálok?

– A biztos urak. Rendőrök. Azt mondják, ki akarják hallgatni.

Felegyenesedve az ágy szélére ült. Megvakarta feszülő mellkasát.

– Hozol nekem egy pohár vizet, Johann? Kiszáradt a szám – legyintett.

A fia bólintott, és kisietett a szobából. A behajtott ajtón keresztül is hallotta, ahogy hellyel kínálja a rendőröket. Tudta, hogy el fog jönni ez a perc, pedig nagyon nem akarta. Nem akart beszámolni a tegnapról. Nem akart beszámolni a hogylétéről. Nem akart beszámolni semmiről. Nyugalomra volt szüksége, és talán egy kis pálinkára. De előbb vízre. Ajka cserepesre száradt. Megint ez az álom. Ma valahogy más volt. Anna arca... Nem tudom felidézni. És a zuhanás... Zuhantam már korábban? Vagy csak ő? Miért kísért ez a borzalom? Uram, mi rosszat tettem, hogy ily nagy fájdalmat kell elviselnem?

Johann visszatért a szobába, kezében egy mázas pohárnyi vízzel. Marika a szájához emelte, és két kortyra kiitta majdnem az egészet. Mint nyári eső a szikes talajnak... Érezte, hogy az ajka fellazul, a keze sem remegett már annyira.

– Rosszat álmodott?

Zavartan bólintott. Szégyen fogta el. Gyengének és nevetségesnek érezte magát.

– Hányan vannak kint?

– Zwei.

Erőt vett magán, és felállt. Az ágy melletti sublótról leemelte vert kendőjét, megigazította a ruháját, és a pohár alján maradt vízzel megtörölte az arcát. Felemelte a mosdótál szélén fekvő porcelánkeretes tükröt. Egy kócos szemöldökkel szegélyezett, üveges szempár nézett vissza rá. Úgy sejtette, hogy a két nyomozó hozzászokott már az ilyesmihez, és abban biztos volt, hogy a körülmények fényében eltekintenek a külsejétől.

– A tisztaszobában kínáltam hellyel a nyomozó urakat.

– Rendben. Remélem, nem maradnak sokáig, kimerültem – nézett a fiára, aki megértően bólintott.

Amint beléptek a tisztaszobába, a két nyomozó felpattant az asztal mellől. Mindkettő télikabátot és bakancsot viselt, s mindkettő arca kialvatlannak tűnt. Úgy látszik, nem csak én álmodtam rosszat. A magasabb nyomozó Pinelli Károly, az alacsonyabbik Márzay Ottó néven mutatkozott be. Egy olasz és egy zsidó. Csak ennyire telik?

– Danke für Ihre Gestfr...gestfreundsc...haft! – nyögte ki a magasabbik ügyetlen németséggel.

– Köszönöm, uram, de beszélek magyarul. Tudja, nem minden sváb egynyelvű. Azt gondolom, mindannyiunknak könnyebb volna, ha nem erőltetnénk a németet.

A nyomozó láthatólag nem vette a szívére a nyerseségét, sőt, kifejezetten hálásnak tűnt, amiért kikerülheti a nyelvet. Olasz. Számára a szavaim idegenek és csúnyák. Az ő nyelve akár a bor. Lágy és kellemes, de egy idő után megárt. Közel édesgeti magát a hamiskás énekszóval, majd szíven szúrja az áldozatát. Ilyenek ezek az olaszok, nem lehet bízni bennük. Bezzeg a német! Elsőre talán taszít, de valójában olyan, mint a karintiai márvány. Kemény és durva, azonban olyan csodálatos dolgokat lehet belőle kiformálni, mint semmi másból.

A férfi, mintha csak olvasta volna a gondolatait, így válaszolt:

– Köszönöm, Frau Wimmer! A tudásom sajnos sokat kopott az évek alatt. Pedig nem is olyan régen még németül olvastam Goethét a lövészárokban. Némileg szomorú, hogy ide jutottam. Bár szerencsésebb, hogy egyáltalán kijutottam onnét.

Wimmerné erőltetetten elmosolyodott. Hátat fordított a nyomozóknak, és a konyha felé vette az irányt. Szinte biztos volt benne, hogy a háta mögött a két férfi tanácstalanul egymásra sandít. Szüksége volt egy jó erős teára. Valami erősebb is jó lett volna, de megfogadta, hogy napközben nem iszik. Sosincs annak jó vége.

– Megkínálhatom az urakat egy bögre teával?

– Én kérnék szépen! – vágta rá a kisebbik.

– Szintén. Kutya egy idő van kint – válaszolta a másik.

Marika kivett egy marék rőzsét a sarokban lévő fonott kosárból, kinyitotta a sparhelt masszív vasajtaját. Gyufát ragadott, meggyújtotta a köteg gyújtóst, és behelyezte a sparhelt tátott szájába.

– Jáni, légy jó, apríts még fát, mert nem lesz elég! Ha megvagy, tegyél a tűzre! Én addig hadd beszéljek a nyomozó urakkal!

Miután a férfi kiment fát vágni, Marika vizet töltött egy nagy fémkannába, és a platnira helyezte. Leemelt három mázas bögrét a stelázsiról, majd visszatért a tisztaszobába. Lerakta őket az asztalra, és helyet foglalt az egyik üres széken. Tudta, hogy most már nem lehet tovább húzni a pillanatot, amitől úgy rettegett. Összeszorított fogakkal várt. A csendet Pinelli törte meg:

– Frau Wimmer! Tudom, hogy ez mindannyiunknak nehéz, de arra kérném, hogy elevenítse fel a tegnap estét! Kérem, legyen minél alaposabb, minden apró részlet számít!

Wimmerné így is tett. Valóban nehezére esett, de megpróbált mindenről pontos képet adni. Azt remélte, hogy így talán elkerülheti a későbbi vallatásokat. Bő egy órán át mesélt. Beszámolt az atyával való beszélgetésről, a csontig ható hidegről, és arról, ami örökre beleégett az agyába.

– Felismerte az áldozatot? – kérdezte Márzay.

– Nem, sosem találkoztam vele korábban – mondta bizonytalanul.

Az ablakon át látta ugyan a lányt, de az opálos üveg és a félelem eltorzította a tekintetét és az elméjét. Talán, ha újra láthatnám, akkor esetleg... Mégiscsak egy kisváros. Hátha olyasvalaki, akit... – elhessegette a gondolatot, és felnézett a kezéről.

– Tapasztalt valami furcsát a helyszínen, esetleg látott vagy hallott valamit a Kálvária környékén? – kérdezte Pinelli előrehajolva.

– Nyomozó urak! Nagyon nehéz napom volt. Mindent elmondtam, amit tudok. Ha most megbocsátanak!

– Természetesen, Frau Wimmer, de talán...

– Meine Mutter ist sehr müde, Herr Detektiv!{5}– szakította félbe váratlanul Pinellit Johann, aki közben visszatért, és eddig észrevétlenül melegedett a sparhelt mellett.

A nyomozó erőltetetten elmosolyodott, majd felállt az asztaltól. Márzay követte.

– Ha bármi eszébe jut, itt van az irodai, valamint az otthoni telefonszámom – nyújtott át egy apró, márványfehér névjegykártyát. – Ezeken a legtöbb esetben elér. Kérem – nézett Wimmerné szemébe –, keressen!

Az öregasszony érezte, hogy az utolsó szót nagyon nyomatékosította. Most, ahogy közelebbről nézte a nyomozó barna szemét, egyfajta bizalom ébredt benne a férfi iránt. Azonban tudta, hogy ezen a bizalmon továbbra is felülkerekedik az emlékezés zsigeri félelme.

– Danke schön, Herr Detektiv{6} – vette el a kártyát.

– Mi köszönjük, asszonyom! Nagyon finom volt a tea. Kitalálunk – mondta Johann-nak, aki éppen az ajtó felé indult. – Pihenjen! – fordult vissza az idős nő felé mosolyogva Pinelli, majd megemelte a kalapját, és a társával együtt kiléptek a havas udvarra. Johann-nal nem ráztak kezet, csak biccentettek neki. A fiú egy ideig rosszallóan nézett utánuk az ajtóból.

– Rindvieh{7} – makogta alig hallhatóan.

Az asszony helytelenítő pillantást vetett rá. Meglepő módon kissé neheztelt a fiára.

– Az urak csak a munkájukat végzik. Te pedig felnőtt korod ellenére úgy viselkedsz, mint egy rosszul nevelt kölyök. Hát nem elég nekem a saját bajom, minek kell még neked is truccolni?

Johann válaszra nyitotta a száját, de benne rekedt a szó. Helyette nagyot fújt, és hangos ajtócsapkodás kíséretében kiviharzott a házból.

Bár számonkérte a fiún, Marika valójában teljes mértékben tisztában volt azzal, miért viselkedett ilyen ellenszenvesen a két férfival. Az egész Anna halálával kezdődött. Az akkor kirendelt nyomozók hanyag munkája és nemtörődömsége beleégett Jáni szívébe. Azóta kivétel nélkül minden rendőrre haraggal és megvetéssel tekintett. Ezen rossz – de mindenképpen előítéletes – beidegződés szikrái pattantak a két gyilkossági nyomozóra is.

Mosogatás közben kitekintett az apró, fakeretes ablakon. A szomszéd Paschl-ház kertjén túl még a hegyesen meredő templomtornyot is látta. Éppen a stelázsi felé indult, amikor kongott egyet a templomharang, jelezve, hogy negyedórával múlt dél. Megállt a konyha közepén, és a toronyra meredt. Pár másodpercig állhatott így, majd villámgyorsan fellógatta a három bögrét, és kirontott a bejárati ajtón. Végigrohant a tornácon, majd a kiskapun át a Waldgasséra. Fejét jobbra-balra fordítva kereste a két nyomozót, akik alig öt perce léptek ki a portája ajtaján. Mivel a két férfi átfagyva érkezett, arra következtetett, hogy nem autóval jöttek. A Kálvária csak kétutcányira volt, rohamléptekben arra vette tehát az irányt. Szerencséjére nem is tévedett sokat, már a Kossuth utca és a Waldgasse sarkán belefutott a két, éppen dohányzó detektívbe. Pinelli úgy meglepődött, hogy a cigaretta majdnem kiesett a szájából.

– Frau Wimmer?

– Eszembe jutott valami, nyomozó úr!

– Nyugodjon meg, és fújja ki magát! – tette a vállára a kezét az olasz. – Nehogy összeessen itt nekem!

– Amikor tegnap a Kálvária-dombon voltam – fújta –, harangozott a kápolna tornya.

– Értem – mondta Pinelli kissé tanácstalanul, és lopva Márzayra pillantott. – Ez talán segít még jobban leszűkíteni, hogy ön mikor járt ott, és talán azt is, mikor követték el a gyilkosságot. Mennyit ütött az óra?

– Nem, nyomozó! Hát nem érti? Ez nem lehet! A kápolna harangját a nagy háború idején beolvasztották. A háború után az új harang köpenyébe nem került nyelv. Nyomozó, a haranggal nem lehet harangozni!

{1} Veronika kendőt nyújt Jézusnak. (német)

{2} Kérem, nyissa ki az ajtót! (német)

{3} Irgalmazz, Istenem! (német)

{4} Jézus Krisztus! Minden rendben? Kissé sápadtnak tűnik. (német)

{5} Az anyám nagyon fáradt, nyomozó úr. (német)

{6} Köszönöm, nyomozó úr. (német)

{7} marha (német)