R.F. Kuang: Babel – or the Necessity of Violance

Copyright © Rebecca Kuang 2022

Hungarian translation © Horváth Vivien, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

R.F. Kuang: Babel – or the Necessity of Violance

HarperCollinsPublishers, Dublin, 2022

Fordította: Horváth Vivien

ISBN: 978 963 598 170 0 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A kötetet tervezte: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Designer: Fabryka Słów

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Sárpátki Ádám

Korrektor: Boncz Éva, Ligeti Szilvia

Tördelés: KFBook Design

Műfaj: fantasy, történelmi

Bennettnek,

e világ minden fényének és nevetésének.

A szerző megjegyzése saját történelmi Anglia-,
és különösen az Oxfordi Egyetem-reprezentációjáról

Az a gond egy Oxfordról szóló regény írásával, hogy bárki, aki járt Oxfordban, szét fogja szedni a könyved, hogy láthassa, az Oxfordról mutatott képed egyezik-e a helyről őrzött saját emlékeivel. Még rosszabb, ha amerikaiként írsz Oxfordról, hiszen mit is tudhatnak az amerikaiak bármiről is? Íme a védekezésem:

A Bábel egy spekulatív fikciós mű, és Oxford egy kitalált verziójában játszódik, az 1830-as években, amelynek történelmét nagyban megváltoztatta az ezüstmunka (erről rövidesen bővebben). Mégis igyekeztem annyira hű maradni a viktoriánus Oxfordról írt történelmi feljegyzésekhez, amennyire lehetséges volt, és csak olyan torzításokat alkalmazni, amelyek a történetvezetést szolgálják. A kora 19. századi Oxfordhoz referenciaként James J. Moore meglehetősen szórakoztató The Historical Handbook and Guide to Oxfordhoz (1878) folyamodtam, valamint a The History of the University of Oxford VI. és VII. kötetéhez, amelyet többek között M. G. Brock és M. C. Curthoys szerkesztett (1997-ben és 2000-ben).

A retorikához és az élet általános milyenségéhez (például a kora tizenkilencedik századi, oxfordi szlenghez, amely egészen eltér a kortárs oxfordi szlengtől)[1] első számú forrásként olyan műveket használtam, mint Alex Chalmer: A History of the Colleges, Halls, and Public Buildings Attached to the University of Oxford, Including the Lives of the Founders (1810), G. V. Cox: Recollections of Oxford (1868), Thomas Mozley: Reminiscences: Chiefly of Oriel College and the Oxford Movement (1882) és W. Tuckwell: Reminiscences of Oxford (1908). Mivel a fikció sokat elárulhat nekünk arról, milyen volt az élet, vagy legalábbis arról, milyennek tűnt, elhintettem a könyvben részleteket olyanoktól is, mint Cuthbert M. Bede: The Adventures of Mr. Verdant Green (1857), Thomas Hughes: Tom Brown at Oxford (1861) és William Makepeace Thackeray: The History of Pendennis (1850). Minden másban az emlékeimre és a képzeletemre támaszkodtam.

Azoknak, akik ismerik Oxfordot, és szívesen kiáltanák: „Nem, ez nem ilyen!”, kifejtek néhány furcsaságot. Az Oxford Uniont nem alapították meg 1856-ig, tehát ebben a regényben az elődjeként utalok rá, United Debating Societyként (alapítva 1823-ban). A szeretett Vaults & Garden kávézóm nem létezett 2003-ig, de olyan sok időt töltöttem ott (és olyan sok scone-t ettem), hogy nem tagadhattam meg Robintól és a társaságától ezt az örömet. A Twisted Root, ahogy itt van leírva, nem létezik, és amennyire tudom, ilyen nevű pub nem is létezett Oxfordban. A Winchester Roadon nincs Taylor’s sem, bár a High Streeten lévőt eléggé kedvelem. Az Oxford Mártírjai emlékmű valós, de nem fejezték be 1843-ig, három évvel a regény lezárása utánig. Az építésének időpontját kissé elmozgattam, mindezt egy aranyos utalás kedvéért. Viktória királynőt 1838 júniusában koronázták meg, nem 1839-ben. Az Oxford–Paddington vasútvonal nem készült el 1844-ig, de itt két okból is több évvel korábban fektették le: először is, mert az átalakított történelmi körülmények között van értelme; másodszor pedig szükségem volt arra, hogy a szereplőim kicsit gyorsabban jussanak el Londonba.

Sok művészi szabadsággal éltem az emlékbált illetően, amely inkább tűnik egy kortárs oxbridge-i májusi emlékbálnak, mint bármilyen kora viktoriánus társasági eseménynek. Például tudom, hogy a viktoriánus kor elején megszokottnak számított, hogy a szegények osztrigát ettek, de úgy döntöttem, azt finomságként szerepeltetem, mert ez volt az én első élményem 2019-ben a Magdalene College májusi bálján, Cambridge-ben – sok-sok kagyló egymásra tornyozva a jégen. (Nem vittem táskát, és egy kezemben zsonglőrködtem a telefonommal, a pezsgőspoharammal és az osztrigával, aminek eredményeképpen leöntöttem egy idős férfi szép félcipőjét pezsgővel.)

Néhányakat megzavarhat, hol is helyezkedik el pontosan a Királyi Fordítói Intézet, más néven Bábel. Ez azért van, mert alakítottam a geográfián, hogy elférjen. Képzeljünk el egy zöldterületet a Bodleian könyvtárak, a Sheldonian és a Radcliffe Camera között. Most növeljük meg, és tegyük a Bábelt pontosan a közepére.

Ha egyéb következetlenséget találtok, nyugodtan emlékeztessétek rá magatokat, hogy ez egy kitalált történet.

ELSŐ KÖNYV

1—!

ELSŐ FEJEZET

1!

Que siempre la lengua fue compañera del imperio; y de tal manera lo siguió, que junta mente començaron, crecieron y florecieron, y después junta fue la caida de entrambos.

A nyelv és a birodalom örök idők óta társak, s mint ilyenek, együtt sarjadnak, növekednek és virágoznak. S végül együtt halnak.

ANTONIO DE NEBRIJA: Gramática de la lengua castellana

Mire Richard Lovell professzor megtalálta az utat Kanton keskeny sikátorain át a naplójában kifakulva szereplő címig, a házban már csak a fiút találta életben.

A levegő büdös volt, a padló csúszós. Az ágy mellett egy kancsó víz állt érintetlenül. A fiú eleinte túlságosan félt az öklendezéstől ahhoz, hogy igyon; mostanra viszont annyira legyengült, hogy a kancsót sem bírta megemelni. Még eszméleténél volt, bár kábán, az ébrenlét határán. Tudta, hogy hamarosan mély álomba merül, amelyből képtelen lesz felébredni. Ez történt a nagyszüleivel egy héttel korábban, egy nappal később a nagynénjével, rá egy napra pedig Miss Bettyvel, az angol hölggyel.

Az anyja aznap reggel halt meg. A fiú a teste mellett feküdt; figyelte bőrének mélyülő kék és lila foltjait. Az utolsó dolog, amit az anyja mondott neki, a neve volt, két elsuttogott szótag. A nő arca már elernyedt és elvesztette formáját. A nyelve kilógott a szájából. A fiú megpróbálta lecsukni fátyolos szemét, de a szemhéja folyton felpattant.

Senki sem válaszolt Lovell professzor kopogására. Senki sem kiáltott fel meglepetésében, amikor berúgta a bejárati ajtót, amit bezártak, mert a pestistolvajok teljesen kifosztották a környék otthonait, és bár akadt némi érték a házukban, a fiú és az anyja szerettek volna néhány órányi békét, mielőtt a betegség elért hozzájuk. A fiú hallotta a fenti mozgolódást, de nem tudta rávenni magát, hogy foglalkozzon vele.

Addigra csak meg akart halni.

Lovell professzor felment a lépcsőn, átvágott a szobán, és egy hosszú pillanatig csak állt a fiú mellett. Vagy nem vette észre, vagy megpróbált tudomást sem venni az ágyon fekvő halott nőről. A fiú mozdulatlanul feküdt, és azon törte a fejét, vajon ez a feketébe öltözött magas, sápadt alak a lelkéért jött-e?

– Hogy érzed magad? – kérdezte Lovell professzor.

A fiú túl nehezen lélegzett ahhoz, hogy képes legyen válaszolni.

Lovell professzor letérdelt az ágy mellé. A mellzsebéből előhúzott egy vékony ezüstrudat, és a fiú fedetlen mellkasára helyezte. A kölyök összerezzent; a fém csípett, mint a jég.

– Triacle – mondta Lovell professzor először franciául. Majd angolul folytatta: – Treacle.[2]

A rúd sápadtfehéren felragyogott. A semmiből kísérteties hang szólalt meg; egy csendülés, egy dallam. A fiú felnyögött, oldalára fordulva összehúzta magát, nyelvével zavartan nyalogatta a száját.

– Kitartás – suttogta Lovell professzor. – Nyeld le, amit ízlelsz.

Teltek a másodpercek. A fiú légzése egyenletessé vált. Kinyitotta a szemét. Most már tisztábban látta Lovell professzort, ki tudta venni a palaszürke szemet és az ívelt sasorrot – jingkoupi, ők így nevezték –, amilyet csakis egy külföldi arcán láthattak.

– Most hogy érzed magad? – kérdezte Lovell professzor.

A fiú vett még egy mély lélegzetet. Végül meglepően jó angolsággal megszólalt:

– Édes. Olyan édes íze volt…

– Helyes. Az azt jelenti, hogy működött. – Lovell professzor visszadugta a rudat a zsebébe. – Van más is, aki még életben maradt?

– Nem – suttogta a fiú. – Csak én.

– Van bármi, amit szeretnél magaddal hozni?

A fiú egy percig hallgatott. Egy légy szállt az anyja arcára, és átmászott az orrán. A fiú el akarta hessegetni, de nem volt elég ereje megemelni a karját.

– Holttestet nem vihetek – mondta Lovell professzor. – Oda nem, ahová megyünk.

A fiú egy darabig az anyját nézte.

– A könyveim – válaszolta végül. – Az ágy alatt vannak.

Lovell professzor lehajolt, és az ágy alól előhúzott négy vaskos kötetet. Angolul írt könyvek voltak, a gerincük a használattól megtört, egyes lapok pedig úgy elvékonyodtak bennük, hogy a festék alig maradt olvasható. A professzor rá nem jellemző módon mosolyogva átpörgette, majd elrakta őket a táskájába. Utána a fiú sovány teste alá csúsztatta a karját, felemelte, és kivitte a házból.

1829-ben a járvány, amely később ázsiai koleraként vált ismertté, Kalkuttából indult a Bengáli-öblön keresztül a Távol-Keletre – először Sziám, aztán Manila, végül Kína partvidékeinek kereskedői száradtak ki a hajókon. A beesett szemű tengerészek a Gyöngy-folyóba engedték a szemetüket, ezzel beszennyezve a vizet, amelyet ezrek használtak ivásra, mosásra, úszásra és fürdésre. Hullámként kapta oldalba Kantont, sebesen haladt a kikötőktől a belső lakott területek felé. A fiú szomszédságát pár hét alatt emésztette fel, egész családok vesztek oda tehetetlenül az otthonaikban. Amikor Lovell professzor kivitte Kanton sikátoraiból a fiút, az utcában mindenki más halott volt.

A fiú mindezt akkor tudta meg, amikor az Angol Kereskedelmi Állomás egy tiszta, jól megvilágított helyiségében felébredt, olyan takaróba bugyolálva, amely puhábbnak és fehérebbnek bizonyult, mint bármi, amit addig valaha érintett. Mindez csak részben enyhítette a kényelmetlenségét. Borzasztóan melege volt, a nyelve úgy ült a szájában, mint egy kemény, száraz kő. Olyan érzése támadt, mintha jóval a teste felett lebegne. Amikor a professzor beszélt, mindig élesen lüktetett a halántéka, amit vörös villanások kísértek.

– Nagyon szerencsés vagy – mondta Lovell professzor. – Ez a betegség szinte mindent megöl, amivel csak kapcsolatba kerül.

A fiú csak bámulta az idegent; lenyűgözte hosszúkás arca és világosszürke szeme. Ha elengedte magát és nem fókuszált, a férfi hatalmas madárrá alakult. Varjúvá. Nem is: ragadozó madárrá. Valami vaddá és erőssé.

– Érted, amit mondok?

A fiú megnyalta kicserepesedett száját, és válaszolt.

Lovell professzor megrázta a fejét.

– Angol. Angolt használj!

A fiúnak égett a torka. Köhögött.

– Tudom, hogy tudsz angolul. – Lovell professzor a hangja alapján ezt figyelmeztetésnek szánta. – Használd.

– Az anyám – lehelte a fiú. – Otthagyta az anyámat.

Lovell professzor nem felelt. Hirtelen felállt, és lesöpörte a térdét, mielőtt távozott volna, bár a fiú nem látta, honnan gyűlhetett oda annyi por az alatt a pár perc alatt, míg a férfi ült.

Másnap reggel a fiú képes volt megenni egy egész tál erőlevest öklendezés nélkül. A következő reggelen anélkül állt fel, hogy megszédült volna, bár miután rég használta a lábát, a térde annyira remegett, hogy meg kellett kapaszkodnia az ágykeretben, nehogy elessen. A láza lement, az étvágya megnőtt. Amikor aznap délután megint felébredt, a tál helyén egy tányért talált két vastag karéj kenyérrel és egy adag sült marhával. Kézzel evett, kiéhezve.

A napok nagy részét álomtalan alvással töltötte, amit rendszeresen megszakított egy bizonyos Mrs. Piper érkezése – egy vidám, telt nőé, aki felrázta a párnáját, jólesően hideg, nedves ronggyal törölgette a homlokát, és olyan különös akcentussal beszélte az angolt, hogy a fiúnak többször is meg kellett kérnie, ismételje meg, amit mondott.

– Szavamra! – kuncogott a nő, amikor ez először fordult elő. – Bizonyára sosem találkoztál még skóttal.

– Skóttal? Mi az a skót?

– Ne törd rajta a fejed. – Megpaskolta az arcát. – Hamarosan megtudod, hogyan is néz ki Nagy-Britannia.

Amikor azon az estén Mrs. Piper bevitte neki a vacsoráját – ismét kenyeret és marhát –, híreket is hozott, miszerint a professzor szeretné, ha meglátogatná az irodájában.

– Nincs messze, csak az emeleten. Jobbra a második ajtó. Előbb fejezd be az evést; a professzor nem megy sehová.

A fiú falta az ételt, és Mrs. Piper segítségével felöltözött. Nem tudta, honnan származnak a ruhái – nyugati stílusúak voltak, és meglepően jól illettek alacsony, sovány testére –, de hamarosan túl fáradt lett ahhoz, hogy ezen gondolkodjon.

Miközben felfelé haladt a lépcsőn, remegett; hogy a kimerültségtől vagy a várakozástól-e, nem tudta. A professzor dolgozószobájának ajtaját zárva találta. Egy pillanatra megállt, hogy levegőhöz jusson, majd bekopogott.

– Gyere be! – szólt a professzor.

Az ajtó nagyon nehéz volt. A fiúnak erővel kellett a fának veselkednie, hogy kinyissa. Odabent megrohanta a könyvek tömény nyomdafesték szaga. Rengeteg kötetet látott; néhányukat gondosan elrendezték a polcokon, másokat rendszertelenül piramisokba halmoztak szerte a szobában; akadtak, amelyek a földön hányódtak, és amelyek az asztalokon sorakoztak, véletlenszerűen a gyéren megvilágított labirintusban.

– Erre!

A professzor szinte eltűnt a könyvesszekrények mögött. A fiú óvatosan tört magának utat a szobán keresztül, félve, nehogy a legapróbb mozdulatával ledöntse a piramisokat.

– Ne légy szégyenlős! – A professzor egy jókora asztal mögött ült, amelyet beterítettek a könyvek, szétszórt papírok és borítékok. A fiú felé intett, hogy foglaljon helyet az asztal másik oldalán. – Engedték, hogy sokat olvass? Nem volt gondod az angollal?

– Olvastam valamennyit. – A fiú félénken leült, közben ügyelt rá, nehogy meglökje a lábánál összehordott köteteket; úgy látta, Richard Hakluyt úti feljegyzéseit. – Nem volt sok könyvünk. Egy idő után a meglévőket olvastam újra.

Olyasvalakihez képest, aki soha életében nem hagyta el Kantont, a fiú angoltudása figyelemre méltó volt. Mindössze árnyalatnyi akcentussal beszélt. Ezt egy angol hölgynek köszönhette, Miss Elizabeth Slate-nek, akit ő Miss Bettynek hívott, és az óta élt náluk, amióta a fiú az eszét tudta. Sosem értette igazán, mit csinál a háztartásukban – a családja egész biztosan nem volt elég gazdag ahhoz, hogy szolgálót fogadjon, különösen nem egy külföldit –, de valaki biztosan fizette a költségeit, még akkor sem ment el, amikor kitört a járvány. Tűrhetően beszélte a kantonit, ahhoz eléggé, hogy gond nélkül boldoguljon a városban, a fiúval azonban kizárólag angolul társalgott. Mintha az egyetlen küldetése az lett volna, hogy róla gondoskodjon, aki a vele, majd később a kikötőben a brit tengerészekkel folytatott beszélgetéseknek köszönhetően folyékonyan megtanulta a nyelvet.

Olvasni jobban tudott, mint beszélni. Négyéves kora óta évente kétszer kapott egy nagy csomagot tele angol nyelven írt könyvekkel. A feladó címe egy hampsteadi birtok volt London külső részén – egy hely, melyet Miss Betty sem ismert, és amelyről a fiú semmit sem tudott. Ettől függetlenül Miss Bettyvel mindig leültek, és gyertyafénynél módszeresen végigfuttatták ujjaikat a könyvek minden egyes szaván, miközben hangosan kiejtették őket. Amikor a fiú nagyobb lett, egész délutánokat töltött azzal, hogy egyedül lapozta át a rongyos lapokat. Ám egy tucat könyv nem tartott ki hat hónapig; annyiszor vette őket kézbe, hogy szinte fejből tudta mindet, mire a következő szállítmány megérkezett.

Most már tudta, anélkül hogy értette volna az összképet, hogy azokat a csomagokat a professzor küldhette.

– Nagyon élvezem őket – tette hozzá erőtlenül. Aztán, arra gondolva, hogy talán többet kellene mondania: – És nem, az angol nem volt gond.

– Kiváló! – Lovell professzor levett egy könyvet a mögötte álló polcról, és átcsúsztatta az asztalon. – Feltételezem, ezt még nem olvastad.

A fiú a címre pillantott. A nemzetek gazdagsága, írta Adam Smith. Megrázta a fejét.

– Sajnálom, nem.

– Semmi baj. – A professzor kinyitotta a könyvet a középénél, és rábökött. – Olvasd fel nekem hangosan. Innen kezdd!

A fiú nyelt egyet, krákogva köhintett, aztán olvasni kezdett. A könyv riasztóan vastag volt, a betűk rendkívül aprók, a nyelvezet érezhetően nehezebb, mint azoké a könnyed kalandregényeké, amelyeket Miss Bettyvel olvasott. A nyelve meg-megbicsaklott a számára ismeretlen szavakon; a szavakon, amiket találomra ejtett ki.

– A kézlef… kézzelfogható előny, amelyhez minden gyra… gyarmatosító ország jut a gyartama… gyarmatai révén, kettőféle lehet; először is azok az álta… általános előnyök, melyekre minden birodalom szert… tesz? – Megköszörülte a torkát. – Szert tesz az uralma alá eső provinc…[3]

– Elég lesz.

Fogalma sem volt róla, mit olvasott.

– Uram, ez mit…?

– Nem, semmi gond – szakította félbe a professzor. – Egyáltalán nem várom el, hogy értsd a nemzetgazdaságot. Ügyes voltál. – Félretette a könyvet, majd benyúlt az asztalfiókba, és elővett egy ezüstrudat. – Emlékszel erre?

A fiú elkerekedett szemmel bámulta, még megérinteni is félt.

Látott korábban is ilyen rudakat. Kantonban ritkának számítottak, de mindenki tudott róluk. Jinfulu, ezüsttalizmánok. Hajóorrokba ágyazva látta őket, gyaloghintók oldalába, ajtók fölé illesztve a külföldiek lakta negyedek raktárépületeiben. Még nem jött rá, pontosan mire valók, otthon pedig senki sem tudta megmagyarázni. A nagyanyja gazdag emberek varázsigéjének nevezte őket, istenek áldását hordozó fémamuletteknek. Az anyja úgy gondolta, démonokat ejtettek csapdába velük, akiket meg lehet idézni, hogy teljesítsék gazdájuk kívánságát. Még Miss Betty is nyugtalanítónak találta őket, aki pedig nyíltan ellenezte a kínai népi babonákat, és állandóan kritizálta a fiú anyját, amiért az óvakodott az éhes szellemektől.

– Boszorkányság – válaszolta a fiúnak, amikor az rákérdezett. – Az ördög munkái azok.

Így a fiú nem tudta hová tenni ezt a jinfulut, leszámítva, hogy ez a rúd pontosan olyan volt, mint az, amelyik napokkal korábban megmentette az életét.

– Csak rajta! – Lovell professzor odanyújtotta neki. – Nézd csak meg. Nem harap.

A fiú vacillált, majd két kezébe vette. A rúd nagyon sima volt, hideg tapintású, ám minden más tekintetben átlagos. Ha csapdába is esett benne egy démon, szépen elrejtőzött.

– El tudod olvasni, mi áll rajta?

A fiú közelebbről megnézte, és észrevette, hogy valóban rá van írva valami. Apró, gondosan vésett szavakat látott a két oldalán: az egyiken angol betűkkel, a másikon kínai írásjelekkel.

– Igen.

– Mondd ki őket hangosan! Először a kínait, aztán az angolt. Nagyon tisztán ejtsd őket.

A fiú felismerte a kínai jeleket, bár a kalligráfia kissé furcsának tűnt, mintha olyasvalaki rajzolta volna, aki látta, majd vonásról vonásra lemásolta, anélkül hogy tudta volna, mit jelentenek. Ez állt ott: .

– Hulun tun cao – olvasta lassan, ügyelve rá, hogy minden szótagot kihangsúlyozzon, majd a jelentését is hozzátette: – Gondolkodás nélkül elfogadni.

A rúd búgni kezdett.

A fiú nyelve azonnal feldagadt, elzárta a légcsövét. Fuldokolva kapott a torkához. Az ölébe ejtette a rudat, amely erősen vibrált, táncolt, mintha valami megszállta volna. Émelyítően édes íz töltötte meg a száját. Mint a datolya, gondolta erőtlenül, miközben látóterének pereméről egyre beljebb nyomult a feketeség. Ízes, zaftos datolya, annyira érett, hogy az ember rosszul lesz tőle. Fuldoklott benne. A torka teljesen elzáródott, nem kapott levegőt…

– Várj, segítek! – Lovell professzor odahajolt, és elvette az öléből a rudat.

A fojtogató érzés megszűnt. A fiú az asztalra görnyedt, nagyokat nyelt a levegőből.

– Érdekes – mondta a férfi. – Sosem tapasztaltam, hogy ilyen erős hatása lenne. Milyen ízt érzel a szádban?

– Hongcao. – A fiú arcán könnyek csorogtak. Sietve angolra váltott. – Dates.[4]

– Az jó. Az nagyon jó. – Lovell professzor egy hosszú percig az arcát fürkészte, majd visszarakta a rudat a fiókba. – Ami azt illeti, kiváló.

A fiú szipogva törölte le a könnyeit. Lovell professzor hátradőlt, várta, hogy vendége némileg összeszedje magát, mielőtt folytatta volna.

– Két nap múlva Mrs. Piper és én elhagyjuk ezt az országot, és egy London nevű városba megyünk, egy Anglia nevű országba. Bizonyára mindkettőről hallottál már.

A fiú bizonytalanul bólintott. Gondolataiban London úgy élt, mint Liliput: távoli, képzeletbeli fantáziahelyként, ahol senki még csak távolról sem úgy festett, öltözködött vagy beszélt, mint ő.

– Az ajánlatom, hogy magunkkal viszünk téged. A birtokomon fogsz élni, és ellátlak koszttal, kvártéllyal, amíg elég idős nem leszel ahhoz, hogy magad gondoskodj a megélhetésedről. Cserébe én rendelkezem a taníttatásod fölött. Nyelvekkel kapcsolatos lesz, latin, görög és persze mandarin. Könnyű, kényelmes életet élhetsz, és a legkiválóbb oktatásban részesülsz, amit csak ember megfizethet. Mindezért annyit várok el, hogy a tanulmányaidnak szenteld magad.

Lovell professzor úgy tette össze a kezeit, mintha imádkozna. A fiút összezavarta a hangsúlya. Teljesen kifejezéstelen és érzelemmentes volt. Nem tudta eldönteni, hogy Lovell professzor akarta-e, hogy ő is menjen Londonba, vagy sem; ez nem annyira örökbefogadásnak, mint inkább üzleti ajánlatnak hangzott.

– Javaslom, hogy komolyan vedd fontolóra – folytatta Lovell professzor. – Az anyád és a nagyszüleid halottak, az apád ismeretlen, és nincs élő rokonod. Ha itt maradsz, egy vasad se lesz. Szegénység, betegség és éhezés. Ez minden, amit ismerni fogsz. Ha szerencséd van, dolgozhatsz a kikötőben, de még kicsi vagy, tehát néhány évet kéregetéssel és tolvajlással fogsz tölteni. Ha feltételezzük, hogy megéred a felnőttkort, a legtöbb, amiben reménykedhetsz, az a megnyomorító robotolás egy hajón.

A fiú azon kapta magát, hogy lenyűgözve bámulja Lovell professzor arcát, miközben beszél. Nem mintha nem látott volna még angolt korábban. Rengeteg tengerésszel találkozott a dokkoknál, és látta a fehér emberek vonásainak teljes skáláját a széles és vöröstől a beteges és májfoltoson át a hosszúkás, sápadt és kimértig. A professzor arca azonban teljesen másfajta feladványnak bizonyult. Ott voltak rajta az emberi arc elengedhetetlen elemei: szem, száj, orr, fogak – mind egészséges és átlagos. A hangja mélyen zengett; valahogy kifejezéstelenül, mégis kétségtelenül emberi hangként. Amikor azonban beszélt, a hangszíne és a kifejezésmódja minden érzelmet nélkülözött. Akár egy üres lap. A fiú egyáltalán nem tudta kitalálni az érzelmeit. Ahogy a professzor leírta a fiú nyomasztó, elkerülhetetlen halálát, akár a pörkölt hozzávalóit is sorolhatta volna.

– Miért? – kérdezte a fiú.

– Mit miért?

– Miért engem akar?

A professzor a fiók felé biccentett, ahová az ezüstrudat süllyesztette.

– Mert képes vagy erre.

A fiú csak ekkor jött rá, hogy ez egy próba volt.

– A gyámságomnak vannak feltételei. – Lovell professzor egy kétoldalas iratot tolt át az asztalon. A fiú vetett rá egy pillantást, aztán feladta, hogy megfejtse; a sűrű, kacskaringós kézírást szinte kivehetetlennek találta. – Igen egyszerűek, de azért olvasd el az egészet, mielőtt aláírnád. Megteszed ma este, lefekvés előtt?

A megrázkódtatástól bólintásnál többre nem futotta a fiútól.

– Remek – nyugtázta a professzor. – Még egy dolog. Most jutott eszembe, hogy szükséged van egy névre.

– Van nevem. Úgy hívnak, hogy…

– Nem, az nem lesz jó. Egy angol sem tudja kimondani. Miss Slate adott neked nevet?

Igazság szerint igen. Amikor a fiú négyéves lett, a nő ragaszkodott hozzá, hogy válasszon egy nevet, amit az angolok komolyan tudnak venni, bár azt sosem fejtette ki, pontosan milyen angolok. Véletlenszerűen kinéztek egyet egy angol verseskönyvből, és a fiúnak tetszett, milyen határozottan, kereken gördültek a nyelvén a szótagok, ezért nem ellenkezett. Azonban a házban senki más nem használta, és idővel Miss Betty is elhagyta. A fiúnak most egy ideig törnie kellett a fejét, hogy eszébe jusson.

– Robin.[5]

Lovell professzor egy ideig nem szólt. Az arckifejezése összezavarta a fiút – összehúzta a szemöldökét, mintha haragudna rá, szájának egyik sarka viszont felfelé kunkorodott, akár egy apró mosolynál.

– Mi a helyzet a vezetéknévvel?

– Van vezetéknevem.

– Olyan, ami Londonban is megteszi. Válassz valamit, ami tetszik.

A fiú csak pislogott rá.

– Válasszak… vezetéknevet?

A családnév nem olyasmi, amit csak úgy el lehet dobni és kicserélni, gondolta. Az a vérvonalat jelölte; a valahova tartozást.

– Az angolok folyton újraalkotják a neveiket – magyarázta Lovell professzor. – Azok a családok, akik megtartják a sajátjukat, csak azért teszik, mert van valamilyen címük, amit meg kell őrizniük, márpedig az neked egész biztosan nincs. Mindössze egy jelölőre van szükséged, amin bemutatkozhatsz. Bármilyen név megteszi.

– Akkor felvehetem a magáét? A Lovellt?

– Ó, nem. Akkor azt fogják hinni, hogy az apád vagyok.

– Ó… Igaz. – A fiú tekintete kétségbeesetten pásztázta a helyiséget, hátha megragadja egy szó vagy egy hang. Végül egy ismerős könyvön állapodott meg Lovell professzor feje felett: Gulliver utazásai. Egy idegen egy idegen helyen, akinek el kellett sajátítania a helyi nyelvet, ha nem akart meghalni. Úgy gondolta, már érti, hogy érezte magát Gulliver.

– Swift? Kivéve, ha…

Meglepetésére Lovell professzor felkacagott. A nevetés furcsán hangzott; túl hirtelen tört elő, szinte kegyetlenül, és a fiú önkéntelenül is összerezzent.

– Nagyon jó! Robin Swift leszel. Mr. Swift, örvendek a találkozásnak.

Felállt, és kinyújtotta a kezét az asztal fölött. A fiú látta, hogy a külföldi tengerészek így üdvözlik egymást a kikötőben, ezért tudta, mit kell tennie. A nagy, száraz, kényelmetlenül hideg kézhez érintette az övét. Kezet ráztak.

Két nappal később Lovell professzor, Mrs. Piper és az újonnan elkeresztelt Robin Swift vitorlát bontott London irányába. Addigra, hála a sok-sok órányi ágynyugalomnak és a kiegyensúlyozott étrendnek, amely forró tejből és Mrs. Piper kiadós főztjeiből állt, Robin elég erősnek érezte magát ahhoz, hogy egyedül sétálgasson. Könyvektől nehéz utazóládát húzott fel a palánkon, és küszködött, hogy lépést tartson a professzorral.

Kanton kikötője, a torkolat, amelyen keresztül Kína kapcsolatba került a külvilággal, nyelvek egész univerzuma volt. Hangos és pergő portugál, francia, holland, svéd, dán, angol és kínai szavak lebegtek a sós levegőben, és összegabalyodtak egy olyan valószerűtlen, kevert nyelvvé, amelyet szinte mindenki megértett, könnyedén beszélni azonban csak kevesen tudtak. Robin jól ismerte ezt. Az idegen nyelvekből a rakparton futkározva kapta az első ízelítőt: gyakran fordított a tengerészeknek egy-egy odavetett pennyért meg egy mosolyért. Sosem gondolta, hogy ennek a keveréknyelvnek a nyelvészeti darabkáit egyszer talán egészen a forrásukig fogja visszakövetni.

Lesétáltak a part mentén a sorhoz, amelyik arra várt, hogy felszállhasson a Harcourt Grófnőjére, a Kelet-indiai Társaság egyik hajójára, amely minden útjára fogadott néhány civil utast is. Aznap a tenger zajos és nyugtalan volt. Robin összerezzent, ahogy a fagyos tengeri szél vadul belekapott a kabátjába. Nagyon szeretett volna a hajón lenni, vagy akárhol, egy kabinban, aminek falai vannak, de valami feltartotta a sort. Lovell professzor kilépett oldalra, hogy előrekémleljen. Robin ugyanígy tett.

A palánk tetején egy matróz perlekedett egy utassal, maró angol magánhangzói fülsértőnek hatottak a reggeli hidegben.

– Nem érted, mit beszélek? Ní-háó? Lí-háó? Valami?

A haragja egy kínai munkásra zúdult, aki meggörnyedt a vállára vetett hátitáskája súlya miatt. Ha a munkás mondott is valamit válaszul, Robin nem hallotta.

– Nem ért egy szót se abból, amit mondok! – panaszkodott a matróz. A tömeg felé fordult. – Meg tudja valaki mondani ennek a fickónak, hogy nem szállhat fel a fedélzetre?

– Jaj, szegény ember! – Mrs. Piper megbökte Lovell professzor karját. – Nem tudna fordítani nekik?

– Nem beszélem a kantoni dialektust – válaszolta Lovell professzor. – Robin, menj oda!

A fiú ijedtében nem tudta, mit tegyen.

– Menj! – Lovell professzor a palánk felé lökte.

Robin odabotladozott a vitázókhoz. A matróz és a munkás is megfordult, és ránézett. A matróz idegesnek tűnt, a munkás inkább megkönnyebbültnek – úgy tűnt, Robin személyében azonnal szövetségest látott, hiszen a közelben rajta kívül ő volt az egyetlen kínai.

– Mi a gond? – kérdezte tőle Robin kantoniul.

– Nem enged a fedélzetre, de nekem szerződésem van ezzel a hajóval Londonig, nézd csak meg, itt írja – hadarta a munkás. Egy összehajtogatott papírt tolt Robin elé.

Robin széthajtotta. Az irat angolul íródott, és valóban úgy nézett ki, mint egy laszkárszerződés – egészen pontosan egy igazolás, egy teljes, Kantontól Londonig tartó út fizetési igazolása. Robin látott már effélét; egyre gyakoribbak lettek az utóbbi években, mivel az igény épp akkor növekedett meg az adóssággal rendelkező kínai szolgálókra, amikor a tengerentúlon nehézségek adódtak a rabszolga-kereskedelemmel. Nem ez volt az első ilyen okirat, amit lefordított; látott már munkaszerződést kínai munkásoknál, akiknek messzire kellett utazniuk, például Portugáliába, Indiába és a Nyugat-Indiákra.

Robin mindent rendben talált vele.

– Akkor mi a probléma?

– Mit beszél neked? – kérdezte a matróz. – Mondd meg neki, hogy a szerződés nem jó. Ezen a hajón nem utazhat kínai. A legutóbbi hajón, ami kínait vitt, elszabadultak a tetvek. Nem kockáztatok olyan emberekkel, akik nem tudnak mosakodni. Ez itt akkor sem tudná, mi a fürdés, ha a képébe ordítanám. Hahó! Fiú! Érted, amit mondok?

– Igen, igen. – Robin gyorsan visszaváltott angolra. – Igen, csak… Adjon egy percet, megpróbálom…

De mit kéne mondania?

Az értetlen munkás könyörögve nézett Robinra. Arca ráncos és napbarnított volt, a bőre elnyűtt, amitől hatvanévesnek tűnt, holott valószínűleg még csak a harmincas éveiben járhatott. Minden laszkár hamar öregedett: a munka tönkretette a testüket. Robin a dokkoknál ezerszer látott hasonlót. Volt, aki édességet dobott neki; volt, aki eléggé ismerte őt ahhoz, hogy a nevén köszöntse. Ettől az arctól az övéire gondolt. Azonban sosem látott még egyet sem ilyen mély tehetetlenséggel hozzá fordulni.

Bűntudat facsarta a bensőjét. Szavak gyűltek a nyelvére, kegyetlen és szörnyű szavak, de nem tudta őket mondattá alakítani.

– Robin. – Lovell professzor tűnt fel az oldalán, és olyan erővel szorította meg a vállát, hogy fájt. – Tolmácsolj, légy szíves!

Az egész rajta múlik, jött rá Robin. Ő döntött. Csak ő tudta meghatározni, mi az igazság, mert ő az egyetlen, aki az összes résztvevővel tudott kommunikálni.

De mégis mit mondhatna? Látta a matróz fortyogó indulatát. Látta a lappangó türelmetlenséget a sorban álló utasok között. Fáradtak voltak, fáztak, nem értették, miért nem szálltak még fel. Érezte Lovell professzor hüvelykujját a kulcscsontjába vájni, és megcsapta egy gondolat – egy gondolat, amit olyan rémisztőnek talált, hogy beleremegett a térde, miszerint, ha túl sok problémát okoz, ha bajt kever, a Harcourt Grófnője egyszerűen a parton hagyja őt is.

– A szerződésed nem alkalmas ide – motyogta a munkásnak. – Próbáld meg a következő hajót.

A munkás hitetlenkedve kapott levegőhöz.

– Elolvastad? Azt írja, London, azt írja, Kelet-indiai Társaság, azt írja, ez a hajó, a Harcourt…

– Nem jó – rázta meg a fejét Robin, majd megismételte a mondatot, mintha attól igazzá válna. – Nem jó, meg kell próbálnod a következő hajót.

– Mi vele a gond? – háborodott fel a munkás.

Robin alig tudta kierőszakolni magából a szavakat.

– Egyszerűen csak nem jó.

A munkás tátott szájjal bámult rá. Ezernyi érzelem ütött ki azon a megviselt arcon – felháborodás, ingerültség és végül beletörődés. Robin attól tartott, a férfi vitatkozni fog, vagy harcolni, de hamar világossá vált, hogy számára ez a bánásmód nem újdonság. Ez már megtörtént korábban is. A munkás megfordult, elindult lefelé a palánkon, arrébb lökdösve az utasokat. Pár perc múlva eltűnt szem elől.

Robin nagyon szédült. Ő is visszamenekült a palánkon Mrs. Piper oldalára.

– Fázom.

– Jaj, reszketsz, szegénykém! – Mrs. Piper azonnal tyúkanyóvá változott, és bebugyolálta a sáljába. Pattogó szavakkal beszélt Lovell professzorhoz, aki felsóhajtott, bólintott, majd együtt előrenyomakodtak a sor elejére, ahonnan egyenesen a kabinjaikba kísérték őket, miközben egy hordár mögöttük cipelte a csomagjaikat.

Egy órával később a Harcourt Grófnője elhagyta a kikötőt.

Robin befészkelte magát az emeletes ágyába, a vállára terített egy vastag plédet, és örömmel ott is maradt volna egész nap, Mrs. Piper azonban hamar visszaküldte a fedélzetre, hogy figyelje az egyre távolodó partvonalat. Sajgott a mellkasa, ahogy Kanton eltűnt a horizonton, aztán nyers ürességet érzett, mintha egy horog beleakaszkodott volna a szívébe, és kirántotta volna a testéből. Addig fel sem fogta, hogy ezután sok-sok évig nem teszi majd lábát a szülőföldjére, már ha egyáltalán. Nem tudta, hogyan kezelje ezt a tényt. A veszteség nem volt találó kifejezés. A veszteség hiányt jelentett, azt, hogy valami elveszett, de nem foglalta magába ennek az elválásnak a teljességét, ezt a rémisztő gyökértelenséget, amely minden eddig ismerttől elvágta.

Sokáig nézte az óceánt; nem törődött a széllel, bámulta, amíg a part odaképzelt látképe is elhalványult.

Az út első napjait alvással töltötte. Még mindig lábadozott; Mrs. Piper ragaszkodott hozzá, hogy az egészsége érdekében mindennap sétáljon a fedélzeten, de eleinte csak néhány percig bírta, mielőtt megint le kellett dőlnie. Szerencsére a tengeribetegség okozta émelygés elkerülte; a dokkokon és a folyók között töltött gyerekkor hozzászoktatta az érzékeit a kellemetlen instabilitáshoz. Amikor elég erősnek érezte magát ahhoz, hogy egész délutánokat időzzön a fedélzeten, szeretett a korlátnál üldögélni, figyelni, ahogy a fáradhatatlan hullámok színt váltanak az éggel együtt, érezni az óceán permetét az arcán.

Lovell professzor néhanapján beszélgetett vele, miközben együtt sétáltak a fedélzeten. Robin gyorsan rájött, hogy a professzor precíz és tartózkodó ember. Ellátta információval, amikor úgy gondolta, Robinnak szüksége van rá, de egyébként szívesen hagyta megválaszolatlanul a kérdéseit.

Azt mondta Robinnak, a hampsteadi birtokára mennek majd, miután elérték Angliát. Nem beszélt róla, van-e családja azon a birtokon. Megerősítette, hogy ő fizette Miss Bettyt a korábbi években, de nem fejtette ki, miért. Célzott arra, hogy ismerte Robin anyját, és innen tudta a lakcímüket, ám nem magyarázta el, milyen természetű volt a kapcsolatuk, vagy hogyan találkoztak. Egyedül akkor beszélt ismeretségükről, amikor megkérdezte Robintól, hogyan jutott a családja abba a folyó menti kunyhóba.

– Én tehetős kalmárcsaládnak ismertem őket – mondta. – Pekingben volt birtokuk, mielőtt délre költöztek volna. Mi történt, szerencsejáték? A báty volt az, ugye?

Hónapokkal korábban Robin leköpte volna azt, aki ilyen kegyetlenül beszél a családjáról. De itt, hozzátartozók nélkül, egyedül az óceán közepén, ahol semmije sincs, nem tudta felszítani magában a haragot. Nem maradt benne tűz. Csak sebzett volt, és nagyon fáradt.

Mindenesetre mindez egybevágott azzal, amit Robinnak mondtak a család régi vagyonáról, amely teljesen elapadt a születése utáni években. Az anyja keserűen és gyakran panaszkodott miatta. Robin előtt ködösek voltak a részletek, de a történetben szerepelt mindaz, ami oly gyakran szokott a Csing-dinasztia Kínájában, ha a hanyatlásról esik szó: korosodó családfő, tékozló fiúgyermek, rosszindulatú és manipulatív barátok, valamint egy reménytelen lánygyermek, akit valamilyen titokzatos oknál fogva senki sem vesz feleségül. Valaha, mondták, Robin lakkozott bölcsőben aludt. Valaha több tucat szolgálójuk volt, és szakácsuk, aki ritka finomságokat hozatott az északi piacokról. Valaha olyan birtokon éltek, ami otthont adhatott volna öt családnak is, kapirgáló pávákkal az udvaron. De Robin mindössze a kis házat ismerte a folyónál.

– Anyukám azt mondta, a bácsikám ópiumházakban vesztette el az összes pénzüket – mesélte Robin. – A behajtók elkobozták a birtokot, és el kellett költöznünk. Aztán a bácsikám eltűnt, amikor hároméves voltam, és csak mi, a nagynénéim és a nagyszüleim maradtunk. Meg Miss Betty.

Lovell professzor együttérzően hümmögött, csekély beleéléssel.

– Milyen sajnálatos.

Ezeket a beszélgetéseket leszámítva a professzor napjainak nagy részét a kabinjába zárkózva töltötte. Csak néha-néha látták vacsoránál; Mrs. Pipernek gyakran meg kellett pakolnia egy tányért kétszersülttel és szárított disznóhússal, hogy a szobájába vigye.

– A fordításain dolgozik – magyarázta Robinnak. – Tudod, ezeken az utakon mindig szerez tekercseket és régi könyveket, és szereti őket már az előtt elkezdeni átültetni angolra, mielőtt visszaérne Londonba. Ott nagyon elfoglalt. Nagyon fontos ember, a Királyi Ázsiai Társaság tagja, ugyebár. És szerinte csupán a tengeri utak alkalmával veszi körül egy kis csönd és nyugalom. Vett néhány szép rímszótárt Makaóban, imádni valóak, bár nem engedi, hogy hozzájuk érjek, annyira sérülékenyek a lapjai.

Robin elámult azon, hogy jártak Makaóban. Neki addig nem volt tudomása semmiféle makaói útról; naivan azt gondolta, Lovell professzor egyedül miatta jött Kínába.

– Meddig maradtak ott? Mármint Makaóban.

– Ó, kicsivel több, mint két hétig. Csak két hét lett volna, de a vámon feltartottak minket. Nem szeretnek idegen nőket beengedni a kontinensre. Be kellett öltöznöm, és úgy tennem, mintha a professzor nagybátyja lennék, hát most képzeld el!

Két hét.

Két hete Robin anyja még élt.

– Jól vagy, kedvesem? – Mrs. Piper összeborzolta a haját. – Sápadtnak tűnsz.

Robin bólintott, és visszanyelte a szavakat, amelyeket, tudta, hogy nem mondhat ki.

Nem volt joga neheztelni. Lovell professzor mindent odaígért neki, és nem tartozott érte semmivel. Robin még nem értette teljesen annak a világnak a szabályait, amelybe belépni készült, de érezte, hogy hálásnak kell lennie. Belátónak. Az ember nem veti meg a megmentőjét.

– Akarja, hogy levigyem ezt a tányért a professzornak? – kérdezte.

– Köszönöm, drágám. Nagyon kedves tőled. Utána gyere fel hozzám a fedélzetre, és együtt megnézzük a naplementét.

Összefolyt az idő. A nap felkelt és lenyugodott, de nem a megszokott ütemben – Robinnak nem kellett házimunkát végeznie, sem vizet hordania, semmi tennivalója sem akadt –, a napok mind egyformának tűntek, nem számított, hány óra volt. Néha beszédbe elegyedett a többi utassal, akik, úgy tűnt, mindig örültek, ha közel tökéletes londoni akcentust hallottak ennek a keleti kisfiúnak a szájából. Lovell professzor szavait észben tartva nagyon igyekezett kizárólag angolul élni. Amikor a gondolatai kínaiul bukkantak fel, visszaszorította őket.

Visszaszorította az emlékeket is. A kantoni élete – az anyja, a nagyszülei, egy évtizednyi futkározás a dokkokon – meglepően levethetőnek bizonyult, talán azért, mert az út olyan megrendítő volt, a törés olyan teljes. Hátrahagyott mindent, amit ismert. Nem tudott mibe kapaszkodni, semmi sem maradt, amihez vissza lehetett menekülni. A világa most már Lovell professzorból állt, Mrs. Piperből és egy ország ígéretéből az óceán túloldalán. Eltemette előző életét, nem azért, mert az olyan szörnyű lett volna, hanem mert a túlélés egyetlen módjának tűnt, ha elhagyja. Úgy öltötte fel angol akcentusát, mint egy új kabátot; elsimított rajta mindent, amit lehetett, hogy jól álljon, és pár héten belül már kényelmesen hordta. Pár héten belül már senki sem kérte, hogy mondjon pár szót kínaiul a szórakoztatására. Pár héten belül mintha senki sem emlékezett volna rá, hogy egyáltalán kínai.

Egy reggel Mrs. Piper korán felkeltette. Tiltakozásképp felnyögött, de a nő nem tágított.

– Gyere, drágám, ezt nem szeretnéd elszalasztani.

Ásítva felvette a kabátját. Még mindig a szemét dörzsölte, amikor felért a fedélzetre, a hideg reggelbe, melyre olyan köd telepedett, hogy Robin a hajóorrt is alig tudta kivenni. A köd azonban egyszer csak felszállt, és egy szürke-fekete körvonal rajzolódott ki a horizonton, Robin pedig életében először meglátta Londont: az Ezüstvárost, a brit birodalom szívét, korának legnagyobb és leggazdagabb városát az egész világon.

MÁSODIK FEJEZET

1!

Óriás metropolisz,
Szökőkútja országom sorsának,
És a sorsnak magának.

WILLIAM WORDSWORTH:
Az előszó

London nyomasztó volt, és szürke – és majd’ felrobbant a színektől. Kellemetlenül zajos volt – és majd’ kicsattant az élettől. Hátborzongatóan csöndes volt – kísérteties akár egy sírkert. Ahogy a Harcourt Grófnője behajózott a Temze folyón a főváros lüktető szívének kikötőjébe, Robin azonnal látta, hogy London, csakúgy, mint Kanton, az ellentétek és a sokaság városa, ahogy az összes nagyvilágra nyíló város.

Kantonnal ellentétben azonban London szívverése gépiesnek bizonyult. A városban mindenhol az ezüst morajlott. Csillogott a lovas kocsik és szekerek kerekein, a lovak patáin; az épületeken, az ablakok alatt és az ajtók fölött; az utcák alá temetve, meg fent, az óratornyok kattogó mutatóin; boltok homlokzatán díszelgett, cégéreik büszkén kérkedtek a kenyerek, csizmák és csecsebecsék mágikus tulajdonságaival. London vérkeringésének éles, bádogos csengése volt, szemben a bambusz zörgésével és roppanásával, ami Kantont meghatározta. Mesterséges volt, acélos – a fenőkövön csikorgó kés hangja; William Blake kegyetlen masináinak monstrumszerű ipari labirintusa, számtalan szerkezetének zsarnoki fogaskereke, amelyek egymást forgatták.

London halmozta fel a világ ezüstkészletének és nyelveinek nagy részét, ami egy olyan várost eredményezett, mely nagyobb, nehezebb, gyorsabb és ragyogóbb lett, mint ahogy azt a természet engedte volna. London telhetetlen volt, kövérre hízott a javaktól, és valahogy mégis éhezett. London egyszerre volt elképzelhetetlenül gazdag és romlottan szegény. London – a bájos, ronda, terpeszkedő, zsúfolt, böfögő, szipogó, erélyes, kétszínű, ezüsttel vert London – közel állt a végelszámoláshoz, a naphoz, amikor vagy belülről emészti el saját magát, vagy elkezd új finomságok, munka, tőke és kultúra felé nyújtózni, amelyből lakmározhat.

A mérleg viszont még nem billent el, a jólétet egyelőre fenn tudták tartani. Amikor Robin, Lovell professzor és Mrs. Piper a londoni kikötőben partot ért, a dokkok a gyarmati kereskedelem hömpölygésének csúcsán jártak. Teával, gyapottal és dohánnyal megrakott ládáktól terhes hajók – ezüsttel díszített árbócaikkal és keresztgerendáikkal, amelyektől gyorsabban és biztonságosabban úszhattak – várták, hogy kirakodják és felkészítsék őket a következő útjukra India, a Nyugat-Indiák, Afrika vagy a Távol-Kelet felé. Brit árucikkeket szórtak szét a világban. Vissza ezüsttel teli ládákat hoztak.

Londonban – és valójában a világ számos pontján – az ezüstrudakat ezer éve használták, de a spanyol birodalom fénykora óta egy hely sem dúskált így az ezüst erejében vagy hagyatkozott rá ilyen mértékben. Az ezüsttel bevont csatornák a vizet frissebbé és tisztábbá tették, mint amilyennek bármelyik, Temzéhez hasonló folyónak illett volna lennie. Az ereszcsatornák ezüstje láthatatlan rózsák illatával fedte el az eső, az iszap és a szennyvíz bűzét. Az óratornyok ezüstje jóvoltából több kilométerrel messzebb elhallatszott a harangzúgás, mint rendesen, amíg a hangok disszonánsan össze nem olvadtak a városban és a falvak fölött.

Ezüst volt a kétkerekű Hansom lovas kocsik üléseiben is, amelyeket Lovell professzor bérelt – egyet hármójuknak, egyet pedig a bőröndjeiknek –, miután átjutottak a vámon. Szorosan egymásnak préselődve elhelyezkedtek az apró járműben, majd Lovell professzor lefelé mutatott egy padlóba ágyazott ezüstrúdra.

– El tudod olvasni, mi van ráírva?

Robin hunyorítva lehajolt.

– Speed. És… spes?

– Spēs – mondta Lovell professzor. – Latin. Ez az angol speed szó gyökere, a jelentése pedig a remény, vagyon, siker és a célok elérésének ötvözete. Némileg biztonságosabban és gyorsabban haladnak tőle a kocsik.

Robin összehúzta a szemöldökét, és végigfuttatta az ujját a rúdon. Túl kicsinek tűnt, túl ártalmatlannak ahhoz, hogy ilyen jelentős hatása legyen.

– De hogyan? – És a második, égetőbb kérdés: – Én is…?

– Idővel. – Lovell professzor megveregette a vállát. – De igen, Robin Swift. Egyike leszel a világ azon tudósainak, akik ismerik az ezüstmunka titkait. Ezért hoztalak ide.

Két, kocsiban töltött óra után jutottak el a Hampstead nevű településre, Londontól több kilométerre északra, ahol Lovell professzornak volt egy négyszintes, világos vörös téglából épült, fehér stukkókkal díszített háza, amelyet sűrű, gondozott zöld cserjés vett körül.

– A te szobád a legfelső emeleten lesz – mondta Lovell professzor Robinnak, miközben kinyitotta az ajtót. – Fel a lépcsőn, aztán jobbra.

A ház nagyon sötét és hűvös volt. Mrs. Piper nekilátott széthúzni a függönyöket, miközben Robin felrángatta a ládáját a csigalépcsőn, majd végig a folyosón, ahogy mondták. A szobájában kevés bútort talált – egy íróasztalt, egy ágyat és egy karosszéket –, és szinte semmiféle dekorációt vagy tárgyat, kivéve egy sarokkönyvespolcot, annyi könyvvel megpakolva, hogy saját féltett gyűjteménye szegényesnek tűnt hozzá képest.

Robin kíváncsian közelebb lépett hozzá. Kifejezetten neki készítették oda azokat a könyveket? Ezt valószínűtlennek találta, bár több cím is olyannak tűnt, amit az ízléséhez szabtak – csak a legfelső polcon ott virított több Swift és Defoe is, olyan regények a kedvenc szerzőitől, amelyeknek a létezéséről sem tudott. Ó, és ott állt a Gulliver utazásai. Levette a polcról. Viseltesnek tűnt, néhány oldala meggyűrődött, szamárfüles lett, megint néhány tea- vagy kávéfoltos volt.

Értetlenül tette vissza a könyvet. Valakinek élnie kellett előtte ebben a szobában. Talán egy másik fiúnak – vele egykorúnak, aki pont ugyanannyira szerette Jonathan Swiftet, aki olyan sokszor olvasta a Gulliver utazásainak ezt a példányát, hogy a jobb felső sarokban, ahol az ujjával lapozott, kezdett megkopni a papír.

De ki lehetett az? Úgy tudta, Lovell professzornak nem voltak gyerekei.

– Robin! – kiáltott lentről Mrs. Piper. – Kéretnek az udvarra!

Robin lesietett a lépcsőn. Lovell professzor az ajtónál, a zsebóráját türelmetlenül figyelve várta.

– Jól lesz a szobád? – kérdezte. – Mindened megvan, amire szükséged lehet?

– Ó, igen – bólintott lelkesen Robin.

– Helyes. – Lovell professzor a várakozó kocsi felé biccentett. – Szállj be, angolt kell csinálnunk belőled.

Ezt szó szerint értette. A délután hátralévő részében Lovell professzor egy sor helyre vitte Robint annak érdekében, hogy beilleszkedjen a brit polgári társadalomba. Elmentek egy orvoshoz, aki megmérte, megvizsgálta, és vonakodva kijelentette, hogy alkalmasnak találja a szigeti életre.

– Nincs trópusi betegsége, sem bolhája, hála az égnek. Kicsit kicsi a korához képest, de neveljék birkahúson és krumplipürén, akkor rendben lesz. Most pedig jöhet a himlő elleni oltás. Tűrd fel az inged ujját, legyél kedves! Köszönöm. Nem fog fájni. Számolj háromig.

Ellátogattak egy borbélyhoz, aki Robin rakoncátlan, állig érő tincseit rövid, fülig érő fazonra nyeste. Jártak kalaposnál, cipésznél, és végül egy szabónál, aki a testének minden centiméterét lemérte, és olyan sok vég anyagot mutatott neki, hogy a túltelítődött Robin véletlenszerűen választott közülük.

Levezetésképp délután a bíróságra is elmentek. Egy ügyvédhez volt időpontjuk, aki kiállított egy sort okiratot, amelyek, mint azt Robinnak mondták, az Egyesült Királyság törvényes polgárává tették, és Richard Linton Lovell professzor gyámsága alá helyezték.

Lovell professzor örömmel írta alá a nevét. Utána Robin járult az ügyvéd pultjához. Az túl magasnak bizonyult, ezért egy írnok odahúzott egy padot, amire felállhatott.

– Azt hittem, ezt már aláírtam – nézte a papírt Robin. A nyelvezete egészen hasonló volt ahhoz a szerződéshez, amit Lovell professzor Kantonban adott neki.

– Az a közted és köztem érvényes megállapodás volt – mondta Lovell professzor. – Ettől angol leszel.

Robin átfutotta a felpöndörödő iratot – gyám, árva, kiskorú, felügyelet.

– A fiaként fogad örökbe?

– Gyámság alá veszlek. Az más.

Miért? – kérdezte kis híján. Valami fontos múlt ezen a kérdésen, bár még túl fiatal volt ahhoz, hogy megragadja, pontosan micsoda. Elnyúlt köztük egy lehetőségektől terhes pillanat. Az ügyvéd megvakarta az orrát. Lovell professzor megköszörülte a torkát. Ám a pillanat beszéd nélkül telt el. Lovell professzor nem nyílt meg, Robinnak pedig több esze volt annál, mint hogy erőltesse. Aláírta.

Rég lement a nap, mire visszatértek Hampsteadbe. Robin megkérdezte, elmehet-e lefeküdni, de Lovell professzor azt javasolta, hogy inkább az ebédlő felé vegye az irányt.

– Nem okozhatsz csalódást Mrs. Pipernek, egész délután a konyhában sürgölődött. Legalább egy kicsit piszkálgasd meg az ételt a tányérodon.

Mrs. Piper és konyhájának újratalálkozása dicsőséges volt. Az ebédlőasztalt, ami nevetségesen nagynak tűnt két ember számára, megpakolták tejeskancsókkal, fehér zsemlékkel, sült répával és krumplival, mártással, valamivel, ami még mindig fortyogott egy ezüstözött levesestálban, továbbá egy egészben megsütött, mázas csirkével. Robin aznap reggel óta nem evett; éheznie kellett volna, de annyira kimerült, hogy a rengeteg étel látványától felfordult a gyomra.

Inkább az asztal mögött a falon lógó festményt vette szemügyre. Nem lehetett figyelmen kívül hagyni; uralta az egész helyiséget. Egy gyönyörű várost örökített meg a szürkületben, de nem London volt az, legalábbis szerinte. Méltóságteljesebbnek tűnt. Ősibbnek.

– Á, nos az – követte Lovell professzor a tekintetét – Oxford.

Oxford. Robin hallotta már ezt a szót, de nem igazán tudta, hol. Próbálta elemezni a nevet, mint mindig, ha ismeretlen angol szót hallott. – Egy… gázló, ahol ökörvásárt tartanak?[6] Egy piac?

– Egyetem – javította ki Lovell professzor. – Egy hely, ahol a nemzet nagy elméi összejönnek, hogy kutassanak, tanuljanak és oktassanak. Nagyszerű egy hely, Robin. – A nagy, kupolás épületre mutatott, a festmény közepén. – Az ott a Radcliffe Könyvtár. Az pedig – egy mögötte álló toronyra bökött, a legmagasabb épületre a képen – a Királyi Fordítói Intézet. Ott tanítok, és ott töltöm az év nagy részét, amikor nem Londonban tartózkodom.

– Szép – jegyezte meg Robin.

– Ó, igen. – Lovell professzor rá nem jellemző melegséggel beszélt. – A legszebb hely a világon. – Kitárta kezét a levegőben, minta maga előtt látná Oxfordot. – Képzelj el egy várost, tele tudósokkal, akik mind csodálatos, érdekfeszítő dolgokat kutatnak. Matematikát. Nyelveket. Irodalmat. Képzelj el épületeket, egymás hegyén-hátán, tele könyvekkel, többel, mint amennyit egész életedben valaha láttál. Képzelj el egy csendes, elszigetelt, békés helyet, ahol elmélkedhetsz. – Sóhajtott. – London egy locsogó zűrzavar. Itt semmit sem lehet elvégezni; a város túl hangos, túl sokat követel belőled. Megszökhetsz egy Hampsteadhez hasonló helyre, de a rikácsoló mag mindig visszaránt, akár tetszik, akár nem. Oxford viszont megad minden eszközt, ami a munkádhoz kell, ételt, ruhát, könyveket, teát, és utána békén hagy. Az minden tudás és a civilizált világ innovációinak központja. És ha az ember ott elég jól halad a tanulmányaival, egy nap talán elég szerencsés lehet ahhoz, hogy az otthonának nevezze.

Az egyetlen megfelelő válasznak az elragadtatással teli csönd tűnt. Lovell professzor sóvárogva tekintett a festményre. Robin próbált osztozni a lelkesedésében, de nem tudta megállni, hogy a szeme sarkából ne a professzort figyelje. Megütközött a szemében ülő gyengédségen, a vágyakozáson. Az alatt a kevés idő alatt, amióta ismerte, Robin még nem látta őt semmihez sem így kötődni.

Robin leckéi másnap kezdődtek.

Amint végeztek a reggelivel, Lovell professzor utasította Robint, hogy mosakodjon meg, és tíz percen belül jelenjen meg a társalgóban. Ott egy méltóságteljes, mosolygó úriember, Mr. Felton – oxfordi osztályelső, kitüntetett személy – várta, és igen, ő gondoskodott arról, hogy Robin elérje az Oxfordhoz szükséges szintet latinból. A fiú a társaihoz képest kicsit későn kezdte el, de kemény tanulással könnyen beérhette őket.

Így a reggel alapszavak memorizálásával telt – agricola, terra, aqua –, ami ijesztő volt, ám mégis könnyűnek bizonyult a szédítő ige- és névszóragozási szabályok magyarázataihoz képest, amik utána következtek. Robin sosem tanult még alapszinten sem nyelvtant – abból tudta, hogy mi helyes az angolban, hogy hangzásra jó-e –, és ezért latintanulás közben magának a nyelvnek a részeivel ismerkedett. Főnév, ige, tárgy, állítmány, létige; aztán alanyeset, birtokos eset, tárgyeset… Döbbenetes mennyiségű anyagot sajátított el a következő három órában, és mire a lecke véget ért, a felét elfelejtette, de azzal zárta az élményt, hogy kifejezetten értékelte a nyelvet és az összes szót, ami azt jelölte, mi mindent lehet vele kezdeni.

– Semmi baj, fiú. – Mr. Felton szerencsére türelmes ember volt, és úgy tűnt, megérti, micsoda mentális brutalitásnak tette ki Robint. – Sokkal jobban fogsz szórakozni, miután lefektettük az alapokat. Várd csak ki, míg Ciceróhoz érünk. – Belelesett Robin jegyzeteibe. – De az írásra jobban oda kell figyelned.

Robin nem látta, mit rontott el.

– Hogy érti?

– Szinte az összes ékezetet lehagytad.

– Á! – Robin elnyomott egy türelmetlen hangot; nagyon éhes volt, és csak végezni szeretett volna, hogy mehessen ebédelni. – Hogy azok…

Mr. Felton megkocogtatta a bütykeivel az asztalt.

– Még az is számít, milyen hosszú egy magánhangzó, Robin Swift. Gondolj a Bibliára. Az eredeti héber szöveg sosem közölte pontosan, milyen fajta gyümölcs az, amit Éva a kígyó győzködésére megkóstolt. De latinul a malum azt jelenti, ’rossz’, a mālum pedig azt, hogy ’alma’ – írta le a szavakat Robinnak, erősen megnyomva az ékezetet. – Innentől könnyű volt az almát okolni az eredendő bűnért. De amennyire tudjuk, a valódi elkövető akár egy datolyaszilva is lehetett.

Mr. Felton ebédelni ment, miután összeállított egy közel száztételes szólistát, amit a következő reggelre meg kellett tanulnia. Robin egyedül evett a társalgóban, gépiesen tolta a szájába a sonkát és a krumplit, miközben értetlenül pislogott a nyelvtankönyvére.

– Még egy kis krumplit, drágám? – kérdezte Mrs. Piper.

– Nem, köszönöm. – A nehéz étel az apró betűvel szedett olvasmányával együtt elálmosította. Lüktetett a feje; legszívesebben ledőlt volna, hogy aludjon egy kiadósat.

Ilyen kegyelemben azonban nem részesülhetett. Pontban kettőkor egy sovány, őszes úr érkezett a házba, aki Mr. Chesterként mutatkozott be, hogy megkezdje Robin ógörögoktatását.

A görögben az volt a kihívás, ahogy az ismerős furcsává vált. Az ábécéje idézte a rómait, de csak részben, és a betűk gyakran nem úgy hangzottak, ahogy kinéztek – a ró (P) nem P volt, és az éta (H) sem H. Csakúgy, mint a latin, használt ige- és névszóragozást, de jóval több igemódot, igeidőt és hangot kellett hozzá észben tartani. Az alaphangkészlete távolabb állt az angoltól, mint a latiné, és Robinnak nehezére esett a görög tonalitást nem kínaivá alakítania. Mr. Chester szigorúbb volt Mr. Feltonnál, hűvösnek és ingerültnek bizonyult, amikor Robin folyton összekeverte az igék végeit. A délután végére Robin annyira elveszettnek érezte magát, hogy mindössze arra volt képes, hogy ismételgesse a hangokat, amelyeket Mr. Chester köpött felé.

Mr. Chester ötkor ment el, és ott hagyott egy nagy halom olvasnivalót, amire Robinnak még ránéznie is fájt. A szobájába cipelte a köteteket, majd zúgó fejjel elbotladozott az étkezőbe vacsorázni.

– Hogy mentek az óráid? – érdeklődött Lovell professzor.

Robin habozott.

– Egész jól.

Lovell professzor szája mosolyra kunkorodott.

– Kicsit sok, igaz?

– Csak egy kicsit, uram – sóhajtotta Robin.

– Éppen ez a nyelvtanulás szépsége. Nagy vállalkozásnak kell érződnie. Meg kell félemlítenie. Jobban értékeled tőle azoknak a nyelveknek a komplexitását, amelyeket már ismersz.

– De nem értem, miért kell ennyire bonyolultnak lenniük – bukott ki Robinból hirtelen vehemenciával. Nem tudta megállni; az ingerültség egész délután csak gyűlt benne. – Mármint miért létezik ennyi szabály? Miért létezik ennyi rag? A kínaiban nincs ilyesmi; nincsenek igeidőink, sem ige- vagy névszóragozás. A kínai sokkal egyszerűbb…

– Ebben tévedsz – szólt közbe Lovell professzor. – Minden nyelv összetett a maga módján. Csak éppenséggel a latin a szó alakjába tölti az összetettségét. A morfológiai sokszínűsége kellék, nem akadály. Gondolj a He will learn mondatra. Ta huj hszüe. Három szó angolul és kínaiul is. A latinban egy kell hozzá. Disce. Érted? Sokkal elegánsabb.

Robin nem volt benne biztos, hogy érti.

Ez a napirend – reggel latin, délután görög – vált Robin életévé a belátható jövőre nézve. A nehézségek ellenére hálás volt érte. Legalább keretet adott a napjainak. Már nem érezte magát olyan gyökértelennek és zavartnak – volt helye és célja, és bár nem tudta teljes egészében felfogni, a kantoni dokkok összes gyereke közül miért neki hullt az ölébe ez az élet, elszántan és panasz nélkül teljesítette a kötelességét.

Hetente kétszer szóban gyakorolták a mandarint Lovell professzorral.[7] Eleinte nem értette, ennek mi a lényege. Ezek a beszélgetések mesterkéltnek, esetlennek érződtek, és főleg szükségtelennek. Már így is folyékonyan beszélte a nyelvet; nem kellett nehézkesen felidéznie a szavakat, sem a kiejtést úgy, mint amikor Mr. Feltonnal társalgott latinul. Miért kéne olyan alapvető kérdésekre válaszolgatnia, mint hogy milyennek találta a vacsorát vagy hogy mit gondol az időjárásról?

Lovell professzor azonban hajthatatlan volt.

– A nyelveket könnyebb elfelejteni, mint hinnéd. Amint nem élsz már a kínai világban, megszűnsz kínaiul gondolkodni.

– De azt hittem, azt akarja, hogy kezdjek el angolul gondolkodni – értetlenkedett Robin.

– Azt akarom, hogy élni kezdj angolul. Ez igaz is. De attól még szeretném, ha a kínaidat is gyakorolnád. A szavak és a frázisok, amelyekről azt hiszed, a csontjaidba vésődtek, seperc alatt eltűnhetnek. – Úgy beszélt, mintha ezzel lenne korábbi tapasztalata. – Felnőve stabil alapokat szereztél mandarinból, kantoniból és angolból. Ez nagyon szerencsés. Vannak felnőttek, akik egy egész életet töltenek azzal, hogy elérjék azt, amit te máris tudsz. És még ha sikerül is nekik, a folyékonyságuk mindössze tűrhető marad. Elég ahhoz, hogy boldoguljanak, ha igazán törik a fejüket és felidézik a szavakat, mielőtt megszólalnának, de a közelébe sem jutnak annak az anyanyelvi lendületnek, amikor a szavak szabadon, szünet vagy erőlködés nélkül jönnek. Ezzel ellentétben te máris elsajátítottad két nyelvrendszer legnehezebb részeit, a hangsúlyozást és a ritmust, azokat a nem tudatos apróságokat, amiket a felnőtteknek megtanulni egy örökkévalóságig tart, és még úgy sem megy tökéletesen. De szinten kell tartanod ezeket. Nem herdálhatod el ezt az ajándékot.

– De nem értem – mondta Robin. – Ha a kínaihoz van tehetségem, akkor miért van szükségem a latinra és a görögre?

Lovell professzor felkuncogott.

– Hogy megértsd az angolt.

– De én értem az angolt.

– Nem olyan jól, mint hiszed. Rengeteg ember beszéli, de csak kevesek ismerik; a gyökereit, a csontozatát. Egy nyelvnek meg kell ismerned a történetét, az alakját és a mélységét, különösen, ha meg akarod tanulni úgy manipulálni, ahogy egy nap te fogod. És magas szinten kell tartanod a kínait is. Ez azzal kezdődik, hogy gyakorlod azt, amit már tudsz.

Lovell professzor igazat beszélt. Robin rájött, hogy döbbenetesen könnyű elveszíteni egy nyelvet, amely valaha olyan ismerős volt, mint a saját bőre. Londonban, ahol belátható távolságon belül nem akadt másik kínai, legalábbis ott, ahol ő élt, az anyanyelve halandzsának hangzott. Amikor abban a társalgóban használta, mind közül a legangolabb helyen, nem odavalónak tűnt. Kitaláltnak érződött. És olykor megijesztette, milyen gyakran hagy ki az emlékezete, hogy a szótagok, amelyek körül felnőtt, hirtelen mennyire ismeretlennek látszottak.

Kétszer annyi erőt fektetett a kínaiba, mint a görögbe és a latinba. Naponta, órákon át gyakorolta az írásjeleket, addig munkálkodott minden vonáson, amíg el nem érte, hogy azok a nyomtatott jegyek tökéletes másolatai legyenek. Az emlékei közé nyúlt, hogy felidézze, milyen érzés volt a kínai beszélgetés, hogyan hangzott a mandarin, amikor természetesen megeredt a nyelve és nem kellett megállnia visszaemlékezni a következő kiejtett szó hangsúlyozására.

De tényleg felejtett. Ez megrémítette. Néha beszéd közben azon kapta magát, hogy kiment a fejéből egy olyan szó, amivel azelőtt állandóan dobálózott. És néha úgy hangzott a saját fülének, mintha egy európai tengerész próbálná imitálni a kínai nyelvet, anélkül hogy tudná, mit mondott.

Rendbe tudja hozni, gondolta. Igen. Gyakorlással, memorizálással, napi használattal – nem ugyanaz, mintha élete minden pillanatát mandarinul élné, de majdnem. Abban a korban járt, amikor egy nyelv véglegesen hatott az elméjére. Azonban igyekeznie kellett, nagyon igyekeznie, hogy továbbra is biztosan az anyanyelvén álmodjon.

Lovell professzor egy héten legalább háromszor fogadott különféle vendégeket a társalgóban. Robin gyanította, hogy ők is tudósok lehettek, mert gyakran könyvkupacokat vagy összekötözött kéziratokat cipeltek, amiket alaposan megvizsgáltak, majd késő estig vitatkoztak róluk. Ezek közül az emberek közül többről is kiderült, hogy beszélnek kínaiul, és Robin néha elbújt a korlát mögé, hogy kihallgassa a nagyon furcsán hangzó angolokat, amint a klasszikus kínai nyelvtan érdekes pontjait vitatják meg délutáni tea közben.

– Az csak egy mondatvégi partikula – mondta az egyikük, mire a többiek felkiáltottak.

– De nem lehet mindegyik partikula!

Lovell professzor mintha jobban szerette volna, ha Robin nincs szem előtt, amikor vendégei jöttek. Sosem tiltotta meg nyíltan a jelenlétét, de megjegyezte, hogy Mr. Woodbridge és Mr. Ratcliffe nyolckor érkezik, amit a fiú úgy értelmezett, hogy akkor láthatatlanná kell válnia.

Robin nem bánta ezt az egyezséget. A társalgásaikat érdekfeszítőnek találta – gyakran beszéltek olyan távoli dolgokról, mint a Nyugat-Indiákra tett expedíciók, az indiai nyomott mintás pamutszövetekkel kapcsolatos alkudozások, illetve a közel-keleti, erőszakos lázongások. De csoportként megfélemlítőnek találta őket: komoly, művelt emberek gyülekezetének, mind feketébe öltözve, akár egy hollóraj, egyikük ijesztőbb, mint a másik.

Az egyetlen alkalom, amikor bejutott az egyik összejövetelükre, véletlenül esett meg. Kint volt a kertben, a napi, orvos által javasolt köreit futotta, amikor meghallotta, hogy a professzor és a vendégei fennhangon Kantonról beszélgetnek.

– Napier egy idióta – mondta Lovell professzor. – Túl hamar játssza ki a kártyáit, nincs benne semmi kifinomultság. A parlament nem áll még készen, és a komprádorokat is csak felhergeli.

– Maga szerint a toryk meg fognak mozdulni bármikor is? – kérdezte egy rendkívül mély hangú férfi.

– Talán. De jobban meg kell erősödniük Kantonban, ha hajókat is be akarnak hozni.

Eddigre Robin képtelen volt visszafogni magát, és berontott a társalgóba.

– Mi van Kantonnal?

A férfiak mind egyszerre kapták felé a fejüket. Négyen voltak, mind nagyon magasak, és mind szemüveget vagy monoklit viselt.

– Mi van Kantonnal? – kérdezte ismét Robin idegesen.

– Csitt! – szólt rá Lovell professzor. – Robin, a cipőd tiszta mocsok, mindenfelé behordod a sarat. Vedd le, és fürödj meg!

Robin nem tágított.

– György király hadat fog üzenni Kantonnak?

– Nem üzenhet hadat Kantonnak, Robin. Városoknak nem szokás hadat üzenni.

– Akkor György király meg fogja szállni Kínát?

Valami oknál fogva ez megnevettette a férfiakat.

– Bárcsak megtehetnénk! – mondta a mély hangú férfi. – Az nagyban megkönnyítené ezt az egész vállalkozást, nem igaz?

Egy ősz szakállú lenézett Robinra.

– És téged hová kötne a hűség? Ide vagy vissza, haza?

– Jóságos ég… – A negyedik férfi, akinek fakókék szemét Robin nyugtalanítónak találta, lehajolt, hogy szemügyre vegye, mintha egy hatalmas, láthatatlan nagyítón keresztül vizslatná. – Ez az új darab? Még jobban hasonlít magára, mint az előző…

– Hayward! – Lovell professzor hangja üvegként vágott végig a szobán.

– Komolyan, kísérteties, hiszen nézze csak a szemét! Nem is a színét, hanem a formáját…

– Hayward!

Robin döbbenten nézett ide-oda kettőjük között.

– Ennyi elég lesz – mondta Lovell professzor. – Robin, indíts!

Robin az orra alatt motyogva elnézést kért, majd felsietett a lépcsőn, megfeledkezve sáros cipőjéről. A háta mögött még hallott foszlányokat abból, amit Lovell professzor válaszul mondott:

– Nem tudja, és nem szeretném, ha mindenféle gondolatai támadnának… Nem, Hayward, nem fogok…

De mire a lépcsőfordulóhoz ért, ahonnan biztonságosan kihajolhatott a korlát fölött, és anélkül hallgatózhatott volna, hogy rajtakapnák, már témát váltottak, és Afganisztánról beszélgettek.

Aznap éjjel Robin a tükör elé állt, és olyan hosszan nézte az arcát, hogy idővel elkezdte idegennek látni.

A nénikéi szerették azt mondogatni, hogy olyanfajta arca van, amivel bárhová beilleszkedhet – a haja és a szeme miatt, amelyek finomabb árnyalatú barnák voltak, mint a többi családtagjára jellemző indigófekete, egy portugál tengerész fiának is tűnhetett, vagy a Csing császár örökösének. Robin ezt mindig is a természet adta véletlenszerűségnek tudta be, amelytől olyan vonásokat kapott, hogy a fehértől a sárga rasszig bárhová tartozhatott a spektrumon.

Sosem jutott eszébe, hogy talán nem teljesen kínai.

De mi volt a másik lehetőség? Hogy az apja fehér? Hogy az apja…

Nézze csak a szemét!

Ez megmásíthatatlan bizonyíték volt, ugye?

Akkor az apja miért nem ismerte el a sajátjaként? Miért a gyámoltjaként vette magához, és nem a fiaként?

Ám Robin még ilyen fiatalon is megértette, hogy vannak igazságok, amelyeket nem lehet kimondani; hogy a normális élet csak akkor fenntartható, ha nem ismerik el őket. Volt tető a feje felett, három biztos étkezés egy nap, és hozzáférése több könyvhöz, mint amennyit egy élet alatt képes lenne elolvasni. Tudta, hogy nincs joga ennél többet követelni.

Ekkor döntésre jutott. Sosem fogja megkérdőjelezni Lovell professzort, sosem puhatolja majd az igazság helyén tátongó űrt. Amíg Lovell professzor nem fogadja őt el fiaként, addig Robin sem fogja megkísérelni elfogadni őt apjaként. A hazugság nem hazugság, ha sosem hangzik el; a fel nem tett kérdéseket nem kell megválaszolni. Mindketten maradhatnak az igazság és tagadás közötti határtalan, végtelen térben.

Megtörölközött, felöltözött, és leült az asztalához, hogy befejezze az aznap estére kapott fordítási feladatot. Mr. Feltonnal Tacitus Agricolájához értek.

Auferre trucidare rapere falsis nominibus imperium atque ubi solitudinem faciunt pacem appellant.

Robin elemezte a mondatot, kikereste a szótárból, hogy az auferre azt jelenti-e, amit szerinte is, majd leírta a fordítását.[8]

Amikor október elején megkezdődött a tanév őszi trimesztere, Lovell professzor Oxfordba ment, ahol a következő nyolc hetet töltötte. Az oxfordi tanév mindhárom szakaszában így tett, csak a köztük lévő szünetekre tért haza. Robin élvezte ezeket az időszakokat; bár a tanulmányai nem szüneteltek, lehetségesnek tűnt lélegezni és pihenni anélkül, hogy megkockáztatná, minduntalan csalódást kelt a gondviselőjében.

Továbbá azt is jelentette, hogy mivel Lovell professzor nem lihegett folyton a nyakában, szabadon felfedezhette a várost.

A professzor nem adott neki pénzt, de Mrs. Piper néhanapján engedte, hogy megtartsa vásárlás után az aprót, amit addig gyűjtögetett, míg kocsival el nem juthatott belőle Covent Gardenbe. Amikor tudomást szerzett egy újságárus fiútól a ló vontatta omnibuszról, szinte minden hétvégén felszállt rá, hogy London szívében tekeregjen Paddington Greentől a Bankig. Az első egyedül megtett útján végig rettegett; többször is az a gondolata támadt, hogy soha többé nem fog visszatalálni Hampsteadbe, és arra kárhozik, hogy csavargóként éljen az utcán. De kitartott. Megtagadta, hogy London megfélemlítse az átláthatatlanságával – hiszen nem labirintus volt Kanton is? Eltökélte, hogy azzal fogja otthonává tenni ezt a helyet, hogy bejárja minden centiméterét. Apránként London egyre kevésbé taglózta le; egyre kevésbé látta hörgő, tekergő szörnyek vermének, amely bármelyik sarkon elnyelheti, mint inkább járható útvesztőnek, amelynek trükkjeire és kanyarjaira számítani lehetett.

Olvasta a várost. Az 1830-as évek Londonját beborította a sajtó. Újságok, magazinok, napilapok, folyóiratok, hetilapok, havilapok, és mindenféle műfajú könyvek töltötték meg a polcokat, landoltak az ajtók előtt, vagy találtak gazdára szinte az összes utcasarkon. Robin átfutotta a bódék példányait a The Timesból, a Standardből és a Morning Postból; átolvasta, habár teljesen fel nem fogta az Edinburgh Review és a Quarterly Review tudományos cikkeit; filléres szatirikus újságokat bújt, például a Figaro in Londont, és melodrámai, hírekre hajazó, kiszínezett bűnügyi tudósításokat, valamint elítélt börtöntöltelékek erőtlen vallomásai egész sorát. Ha olcsóbbat akart, a Bawbee Bagpipe-pal szórakoztatta magát. Belebotlott egy A Pickwick Klub nevű sorozatba egy bizonyos Charles Dickenstől, akit nagyon humorosnak talált, de úgy tűnt, meglehetősen utál mindenkit, aki nem fehér. Felfedezte a Fleet Streetet, London könyvkiadói életének szívét, ahol az újságok még mindig őrizték a nyomdagépek melegét. Újra és újra visszatért oda, egész stósznyi újságot hordott haza ingyen a sarokra kiszórt példányokból.

A felét sem értette annak, amit olvasott, még úgy sem, hogy az egyes szavakat fel tudta fejteni. A szövegek hemzsegtek a politikai utalásoktól, a bennfentes viccektől, a szlengtől és a szokásoktól, amelyeket még nem ismert. Híján a Londonban töltött gyerekkornak, ami alatt mindezt magába szívhatta volna, szövegkorpuszként igyekezett magához venni, megpróbálni átvergődni az olyasmikre tett utalásokon, mint a toryk, a whigek, a chartisták és a reformerek, és megjegyezni, mik ők. Megtudta, mik a gabonatörvények, és mi közük volt egy Napóleon nevű franciához. Megtudta, kik a katolikusok és a protestánsok, és hogy a kettőjük között feszülő (számára legalábbis) kicsi, tanokat érintő különbségek valójában súlyos és vérre menő fontosságúak. Megtudta, hogy angolnak lenni nem ugyanaz, mint britnek, bár még mindig keményen kellett küzdenie, hogy meg tudja fogalmazni a kettő közötti különbséget.

Olvasta a várost, és megtanulta a nyelvét. Az új angol szavakat játékként élte meg, mivel egy szó megértésével mindig együtt járt az is, hogy az angol történelemmel vagy a kultúrával kapcsolatban értett meg valamit. Felvillanyozta, ha átlagos szavakról váratlanul kiderült, hogy olyan kifejezésekből keletkeztek, amiket már ismert. A hussy a house és a wife[9] összetétele volt. A holiday a holy és a day[10] szavaké. A bedlam[11] elképesztő módon a Bethlehemből származott. A goodbye a God be with you[12] hihetetlenül rövid változata volt. A londoni East Enden összetalálkozott a cockney rímelő szlenggel, ami azonnal nagyszerű rejtélynek tűnt, mivel fogalma sem volt, hogy jelentheti a Hampstead azt, hogy ’fog’.[13] De amint megtanulta behelyettesíteni a rímelő tagot, nagyszerűen szórakozott azzal, hogy sajátokat talált ki. (Mrs. Pipert nem nyűgözte le, amikor a vacsorára ’szentek ételeként’ kezdett utalni.)[14]

Jóval azután is, hogy megtanulta azoknak a szavaknak és kifejezéseknek a rendes jelentését, amelyeket korábban zavarosnak talált, az agya vicces képzettársításokat szőtt köréjük. A Kabinetet egy helyiségként képzelte el, ahová csinosan kiöltözött férfiak zárkóztak be. A whigekről azt gondolta, a parókáikról kapták a nevüket,[15] a toryk pedig az ifjú Viktória hercegnőről. Elképzelte, hogy Marylebone márványból és csontból áll,[16] hogy Belgravia a harangok és sírok földje,[17] és hogy Chelsea-t a kagylók és a tenger után nevezték el.[18] Lovell professzor fenntartott egy polcot a könyvtárában Alexander Pope művei számára, és Robin egy teljes éven keresztül azt hitte, A fürtrablás zárral való paráználkodásról szól.[19]

Megtudta, hogy egy font húsz shillinget ér, és egy shilling tizenkét pennyt – a florinok, groatok és farthingok megértése később jött. Megtudta, hogy nagyon sokfajta brit ember létezik, pont annyi, mint ahány kínai, és hogy írnek vagy walesinek lenni nagyban különbözik attól, mint angolnak. Megtudta, hogy Mrs. Piper egy Skócia nevű helyről származik, ami őt skóttá teszi, és azt is megmagyarázta, hogy az éneklő, pergő akcentusa miért tér el annyira Lovell professzor precíz, egyenletes hanglejtésétől.

Megtudta, hogy London 1830-ban olyan város volt, ami nem tudta eldönteni, milyen akar lenni. Az Ezüstváros számított a világ leghatalmasabb gazdasági központjának, az ipar és a technológia úttörőjének. A nyereséget azonban nem egyenlően osztotta szét. London pont annyira volt a Covent Garden színdarabjainak és a Mayfairben rendezett báloknak a városa, mint a színültig telt St. Giles-i nyomornegyedeké. London a reformerek városa volt, egy hely, ahol a William Wilbeforce- és a Robert Wadderburn-félék sürgették a rabszolgatartás felszámolását; ahol a Spa Fields-i zavargások azzal értek véget, hogy a vezetőket felségárulásért elítélték; ahol az oweniták igyekeztek rávenni mindenkit, hogy csatlakozzon a szocialista utópista közösségeikhez (Robin még nem tudta pontosan, mi az a szocializmus); és ahol Mary Wollstonecraft A nők jogainak védelme című műve négy évvel korábban jelent meg, és hangos, büszke feministák és szüfrazsettek egész hullámát inspirálta. Rájött, hogy a parlamentben, a városházákon és az utcákon mindenféle típusú reformer harcol London lelkéért, miközben a konzervatív, földbirtokos uralkodó osztály minden alkalommal visszaveri a változásra tett kísérleteket.

Akkor még nem értette ezeket a politikai küzdelmeket. Ő mindössze azt érzékelte, hogy London és általában véve Anglia megosztott azt illetően, micsoda és mi akar lenni. Amennyire ki tudta venni, az egész mögött az ezüst állt. Mert amikor a radikálisok az iparosodás veszélyeiről írtak, és amikor a konzervatívok ezt elütötték a virágzó gazdaság bizonyítékaival; amikor akármelyik politikai párt nyomornegyedekről, lakhatásról, utakról, közlekedésről, mezőgazdaságról beszélt; amikor egyáltalán bárki Britanniáról és a birodalom jövőjéről beszélt, ez a szó mindig feltűnt az újságokban, pamfleteken, magazinokban, még az imakönyvekben is: ezüst, ezüst, ezüst.

Mrs. Pipertől többet tanult az angol ételekről és Angliáról, mint amennyit lehetségesnek tartott. Időbe telt, mire alkalmazkodott az új étrendjéhez. Amikor Kantonban élt, nem gondolkodott sokat az ételen – a kását, a gőzbucit, a gombócot és a zöldségeket, amelyek kitették a napi étrendjét, nem tartotta figyelemre méltónak. A szegény családok eledelei voltak, távol estek a kínai konyhaművészet csúcsától. Most meglepte, mennyire hiányoztak neki. Az angolok mindössze két ízt használtak rendszeresen – sós és nem sós –, és mintha nem ismerték volna el a többit. Ahhoz képest, hogy az ország mennyit profitált a fűszerkereskedelemből, a lakói vehemensen ellenálltak annak, hogy használják is őket; teljes Hampsteadben töltött ideje alatt Robin sosem evett olyan ételt, amit akár csak „ízesnek” lehetett volna hívni, nemhogy „csípősnek”.

Nagyobb örömét lelte abban, hogy tanuljon az ételekről, mint hogy fogyassza őket. Nevelésének ez a területe magától jött – Mrs. Piper beszédes típus volt, és szívesen mesélt neki az ebéd feltálalása közben, ha Robin akár csak egy cseppnyi érdeklődést is mutatott aziránt, ami a tányérjára került. Azt mondta, a krumplit, amit Robin minden elkészítési módban igen finomnak talált, nem szokás kiemelt társaságban felszolgálni, mivel úgy tartották, alsóbb osztályokhoz illő. A fiú megtudta, hogy a nemrég feltalált, ezüsttel futtatott edényeket arra használták, hogy az étel az egész étkezés alatt meleg maradjon, de a vendégek előtt udvariatlanság lett volna felfedni ezt a trükköt, ezért a rudakat valahogy mindig az edények aljára rögzítették. Megtudta, hogy a fogások egymás utáni szervírozásának gyakorlata a franciáktól ered, és azt, hogy még nem mindenhol ez volt a bevett norma, egy kicsi, Napóleon nevű ember iránt érzett kitartó ellenszenvnek köszönhették. Megtudta, bár nem teljesen értette az uzsonna, uzsonna-vacsora és estebéd közti, árnyalatnyi különbségeket. Megtudta, hogy a római katolikusoknak köszönheti a kedvenc mandulás sajttortáját, mivel a böjtnapokon érvényes tejterméktilalom rákényszerítette az angol szakácsokat, hogy a mandulatejjel kísérletezzenek.

Egy nap Mrs. Piper egy kerek, lapos kört hozott elő: valamiféle sült tésztát, háromszög alakú szeletekre vágva. Robin vett egyet, és óvatosan beleharapott a sarkába. Nagyon sűrű volt, és lisztes, sokkal töményebb, mint a habosabb fehér tekercsek, amelyeket az anyja gőzölt minden héten. Nem találta kellemetlennek, csak meglepően nehéznek. Ivott egy nagy pohár vizet, hogy leküzdje a falatot, majd megkérdezte:

– Ez micsoda?

– Ez bannock, drágám – válaszolta Mrs. Piper.

– Scone – helyesbített Lovell professzor.

– A rendes neve bannock…

– A scone-ok a szeletek. A bannock a sütemény egésze.

– Ide hallgasson, ez bannock, és az összes kicsi része is bannock. A scone az a száraz, morzsálódó valami, amit maguk, angolok úgy imádnak a szájukba lapátolni.

– Feltételezem, ezt nem a saját scone-jára érti, Mrs. Piper. Azokat egyetlen épeszű ember sem vádolhatja azzal, hogy szárazok lennének.

Mrs. Piperre nem hatott a hízelgés.

– Ez egy bannock. Ezek bannockok. A nagyanyám bannocknak hívta őket, az anyám bannocknak hívtak őket, tehát bannockok.

– Miért bannock a neve… nevük? – kérdezte Robin. A szó hangzása egy hegyi szörnyet idézett benne, karmos, inas lényt, amely nem nyugszik, amíg ostyát nem áldoznak neki.

– Latinból ered – mondta Lovell professzor. – A bannock a paniciumból származik, ami azt jelenti, ’sütött kenyér’.

Ez hihetőnek hangzott, még ha lelombozóan egyszerűnek is. Robin még egyet harapott a bannockból vagy scone-ból, és ezúttal kiélvezte, ahogy töményen, laktatóan megült a gyomrában.

Mrs. Piperrel hamar egymásra találtak a scone iránt érzett, mély szeretetükben. Az asszony különféle boszorkányos módokon készítette el – simán, egy kis tejszínnel és málnalekvárral tálalva; sósan, sajtosan, fokhagymával ízesítve; vagy szárított gyümölcsdarabokkal megszórva. Robin a simát szerette legjobban – miért rontotta volna el a szerinte tökéletes koncepciót? Nemrég tanult Platón ideáiról, és meg volt róla győződve, hogy a scone a kenyér platóni ideája. És Mrs. Piper tejszíne csodás volt, könnyű, mogyorós és frissítő egyszerre. Mrs. Piper szerint egyes háztartásokban majdnem egy egész napon keresztül forralják a tejet a tűzhelyen, hogy megkapják azt a krémréteget a tetején. De az előző karácsonyra Lovell professzor vett neki egy ügyes ezüstkészüléket, ami pillanatok alatt szét tudta választani.

Lovell professzor a sima scone-t szerette legkevésbé, bár a szultánás scone állandó kelléke volt a délutáni teáiknak.

– Miért hívják szultánának? – kérdezte Robin. – Az csak mazsola, nem?

– Nem igazán tudom, drágám – mondta Mrs. Piper. – Talán arra utal, ahonnan származik. A szultána egészen orientálisnak hangzik, nem igaz? Richard, hol teremnek ezek, Indiában?

– Kis-Ázsiában – válaszolta Lovell professzor. – És azért szultána, nem pedig szultán, mert nem magos.

Robin nem értette ezt a viccet, de azt tudta, hogy nem szereti, ha szultána van a scone-jában; amikor Lovell professzor nem figyelt oda, kipiszkálta őket, vastagon megkente a kifosztott scone-t a sűrű tejszínnel, és bekapta.

A scone-on kívül Robin másik nagy szenvedélye a könyv volt. Csekély forrásnak bizonyult az a két tucat kötet, ami minden évben érkezett hozzá Kantonba. Most már valóságos áradathoz fért hozzá. Mindig volt nála egy regény, de kreatívan kellett megoldania, hogy a napirendjébe szabadidős olvasást is tudjon illeszteni – olvasott az asztalnál, úgy pusztítva el Mrs. Piper főztjét, hogy nem is törődött vele, mit vesz a szájába; olvasott, miközben a kertben sétált, bár attól szédülni kezdett; még a fürdőkádban is megpróbálta, de az ázott, gyűrődést okozó ujjlenyomattól, amit Defoe Jack ezredesének új kiadásán hagyott, úgy elszégyellte magát, hogy ezzel a tevékenységgel felhagyott.

Minden másnál jobban élvezte a regényeket. Dickens sorozatait jól lekerekítettnek és szórakoztatónak találta, de micsoda öröm volt egy egész, lezárt történetet kézben tartani! Minden zsánerben olvasott, amire csak rá tudta tenni a kezét. Élvezte az egész Jane Austen-életművet, bár sokat kellett beszélgetnie Mrs. Piperrel, hogy megértse a társadalmi kötöttségeket, amelyeket Austen lefestett. (Hol volt Antigua? És miért ment oda Sir Thomas Bertram egyfolytában?[20]) Falta Thomas Hope és James Morier útleírásait, amelyeken keresztül megismerte a görögöket és a perzsákat, vagy legalábbis a kiszínezett változatukat. Nagyon tetszett neki Mary Shelley Frankensteinje, igaz, ugyanezt már nem mondhatta el kevésbé tehetséges férjének verseiről, akit túlságosan drámainak talált.

Miután az első terminus után visszatért Oxfordból, Lovell professzor elvitte Robint egy könyvesboltba, a Piccadillyn található Hatchardsbe, nem messze a Fortnum & Masontől. Robin leesett állal torpant meg a zöldre festett bejárat előtt. Gyakran haladt el könyvesboltok mellett, miközben a városban barangolt, de sosem gondolta, hogy be is léphet egybe. Valahogy azt hitte, hogy a könyvesboltok a vagyonos felnőtteknek valók, és hogy a fülénél fogva rángatnák ki, ha be merné tenni a lábát.

Lovell professzor elmosolyodott, amikor meglátta Robint az ajtónál tétovázni.

– És ez csak egy fogyasztókat kiszolgáló bolt – mondta. – Várj, amíg meglátod az egyetemi könyvtárat.

Odabent lehengerlőnek bizonyult a frissen nyomott könyvek fás-poros illata. Robin arra gondolt, ha a dohánynak ilyen szaga lenne, mindennap pöfékelne. A legközelebbi polchoz lépett, és a kezét óvatosan a kiállított könyvek felé nyújtotta, miközben félt őket megérinteni – annyira újnak és ropogósnak tűntek; a gerincük még nem tört meg, a lapok selymesek és ragyogóak voltak. Robin viseltes, elázott kötetekhez szokott; még a klasszikus nyelvtanát is több évtizeddel korábban adták ki. Ezek a fénylő, frissen kötött holmik a tárgyak egy másik osztályába tartoztak, amiket távolról kell csodálni, nem kézbe venni és olvasni.

– Válassz egyet! – mondta Lovell professzor. – Meg kell tudnod, milyen érzés megszerezni az első könyvedet.

Válasszon egyet? Csak egyet ebből a temérdek kincsből? Robin nem ismerte a címeket, az pedig teljesen megigézte, hogy mennyi szöveget kellett átlapozni a döntéshez. A tekintete megállapodott egy címen: A király embere, írta Frederick Marryat, egy szerző, akiről még nem hallott. De az új jó is, gondolta.

– Hm. Marryat. Nem olvastam még tőle, de azt mondják, népszerű a korodbeli fiúk körében. – Lovell professzor megfordította a könyvet. – Ez lesz akkor? Biztos vagy benne?

Robin bólintott. Tudta, hogy ha most nem dönt, akkor sohasem megy el. Mint egy éhező a pékségben; megrészegült a választéktól, de nem akarta próbára tenni a professzor türelmét.

Kint a férfi átadta neki a barna papírral bevont csomagot. Robin magához ölelte, és készen állt rá, hogy feltépje, amint hazaérnek. Lelkesen hálálkodott Lovell professzornak, és csak akkor hagyta abba, amikor észrevette, hogy a férfi kezdi némileg kényelmetlenül érezni magát. De ekkor a professzor megkérdezte tőle, jó érzés-e új könyvet tartania a kezében. Robin elragadtatva helyeselt, és hosszú idő után először összemosolyogtak.

Robin úgy tervezte, elrakja hétvégére A király emberét, amikor lesz egy egész délutánja tanórák nélkül, hogy lassan kiélvezhesse az oldalait. Ám eljött a csütörtök délután, és rájött, hogy nem tud tovább várni. Miután Mr. Felton elment, befalta a kenyeret és a sajtot a tányérról, amit Mrs. Piper készített ki neki, majd felsietett a lépcsőn a könyvtárba, ahol bekuckózott a kedvenc karosszékébe, és olvasni kezdett.

Azonnal elvarázsolta. A király embere a tengeri felfedezőutak meséje volt; a bosszúé, a merészségé, a küzdelemé; a vízi csatáké és a messzire szólító utazásoké. Gondolatai saját Kantonból megtett útja felé kalandoztak, és az emlékeket átszínezte a regény tartalma szerint; látta magát kalózokkal csatázni, tutajt építeni, kitüntetést nyerni a bátorságáért és vitézségéért…

Kinyílt az ajtó.

– Mit csinálsz? – kérdezte Lovell professzor.

Robin felnézett. A Királyi Haditengerészet képe, miközben a hullámzó vizeken navigál, olyan élénken élt a fejében, hogy beletelt egy másodpercbe, mire eszébe jutott, hol van.

– Robin – szólalt meg ismét Lovell professzor –, mit csinálsz?

A könyvtár hirtelen hűvösnek érződött; az arany délután elsötétült. Robin követte Lovell professzor tekintetét az ajtó fölött ketyegő óra felé. Teljesen megfeledkezett az időről. De azoknak a mutatóknak egyszerűen nem lehetett igazuk, nem létezett, hogy három órája ült le olvasni…

– Bocsánat – mondta, még mindig kissé összezavarodva. Úgy érezte magát, mint egy messziről érkezett utazó, akit kikaptak az Indiai-óceánból, és ebbe a félhomályos, hűvös helyiségbe ejtettek. – Én nem… Elnéztem az időt.

Egyáltalán nem tudta értelmezni Lovell professzor arckifejezését. Ez megijesztette. Az az áthatolhatatlan fal, az a nem emberi üresség nagyságrendekkel félelmetesebb volt, mint amennyire a harag lett volna.

– Mr. Chester már több mint egy órája van odalent – közölte Lovell professzor. – Tíz percig sem hagytam volna várakozni, de csak most értem haza.

Robin gyomra összerándult a bűntudattól.

– Nagyon sajnálom, uram…

– Mit olvasol? – szakította félbe Lovell professzor.

Robin egy pillanatra elbizonytalanodott, majd odanyújtotta A király emberét.[21]

– Azt a könyvet, amit vett nekem, uram. Épp egy nagy csatánál tartok, és csak szerettem volna tudni, hogy…

– Úgy gondolod, számít, hogy miről szól az az átkozott könyv?

A következő években Robin ahányszor csak visszatekintett erre az emlékre, mindig megdöbbent azon, milyen szemtelenül viselkedett ezután. Biztos, hogy elment a józan esze a pániktól, mert utólag abszurdnak tetszett az ostobasága, ahogy becsukta a Marryat-könyvet, és elindult az ajtó felé, mintha egyszerűen lesiethetne az órájára; mintha egy ekkora léptékű hibát ilyen könnyen meg lehetne bocsátani.

Ahogy közelebb ért az ajtóhoz, Lovell professzor meglendítette a kezét, és a bütykeivel erős ütést mért Robin arcának bal oldalára.

Az ütés ereje a földre taszította. Nem is annyira fájdalmat, inkább sokkot érzett; a halántékán végigfutó rezgés nem fájt, még nem – az később jött, másodpercek múlva, ahogy a vér a fejébe szállt.

Lovell professzor még nem végzett. Amikor Robin szédelegve feltérdelt, a professzor felkapta a piszkavasat a tűzhely mellől, és vízszintesen Robin oldalának suhintotta. Aztán újra lecsapott vele. És újra.

Robin jobban megrémült volna, ha valaha is gyanakszik Lovell professzor erőszakosságára, de ez a verés olyan váratlan volt, annyira karakteridegen, hogy inkább szürreálisnak tűnt, mint bármi másnak. Nem jutott eszébe könyörögni, sírni, még kiáltani sem. Még amikor a piszkavas a bordáinak ütődött a nyolcadik, kilencedik, tizedik alkalommal – még amikor a fogain megízlelte a vért –, akkor is mindössze mélységes döbbenetet érzett, hogy ez egyáltalán megtörténik. Elképzelhetetlennek tűnt az egész. Mintha egy álomban rekedt volna.

Lovell professzor sem úgy nézett ki, mint valaki, akit épp elemészt a tomboló düh. Nem kiabált, a tekintete nem volt vad, még az arca sem pirosodott ki. Mintha minden kemény és átgondolt csapás csak arról szólt volna, hogy a lehető legnagyobb fájdalmat okozza a lehető legkevésbé kockáztatva a maradandó sérülést. Hiszen nem ütötte Robin fejét, és akkora erőt sem fejtett ki, hogy megrepedjenek a bordái. Nem; csak olyan horzsolást akart okozni, amilyet könnyű elrejteni, és idővel teljesen begyógyulhatott.

Nagyon jól tudta, mit tesz. Mintha csinált volna már ilyet korábban.

Tizenkét ütés után vége lett. Lovell professzor továbbra is megfontoltan és kimérten visszatette a piszkavasat a kandallópárkányra, hátralépett, majd leült az asztalhoz, csöndben figyelve Robint, miközben a fiú feltérdelt, és amennyire tudta, letörölte az arcáról a vért.

Nagyon hosszú csönd után megszólalt:

– Azt hittem, egyértelmű voltam az elvárásaimat illetően, amikor idehoztalak Kantonból.

Egy hüppögés végül feltört Robin torkából, egy fojtogató, megkésett érzelmi reakció, de visszanyelte. Rettegett attól, mit tenne Lovell professzor erre a hangra.

– Kelj fel! – mondta Lovell professzor hidegen. – Ülj le.

Robin önkéntelenül engedelmeskedett. Az egyik őrlőfogát lötyögni érezte. Megbökdöste, és megrándult az arca, amikor a friss, sós vér a nyelvét érte.

– Nézz rám! – parancsolta Lovell professzor.

Robin felnézett.

– Hát, ezt a javadra lehet írni – mondta Lovell professzor. – Amikor ütnek, nem sírsz.

Robin orra szúrni kezdett. Félő volt, hogy könnyekben fog kitörni, ha nem tartja vissza őket. Úgy érezte, mintha egy tüskét döftek volna keresztül a halántékán. Annyira elöntötte a fájdalom, hogy képtelen volt lélegezni, és még mindig az tűnt a legfontosabbnak, hogy egyáltalán ne mutasson ki semmiféle szenvedést. Soha életében nem érezte még magát ilyen nyomorúságosan. Meg akart halni.

– Nem tűröm a lustaságot ebben a házban – mondta Lovell professzor. – A fordítás nem könnyű foglalkozás, Robin. Összpontosítást igényel. Fegyelmet. Te máris hátrányból indulsz, amiért nem kezdődött meg elég korán a latin- és görögoktatásod, és mindössze hat éved van behozni a lemaradást, mielőtt kezdesz az Oxfordon. Nem lazsálhatsz. Nem pazarolhatod az idődet álmodozásra. – Sóhajtott. – Miss Slate jelentései alapján reméltem, hogy igyekvő, keményen dolgozó fiúvá cseperedtél. Most már látom, hogy tévedtem. A lustaság és a megtévesztés gyakori vonás a fajtád körében. Ezért marad Kína toporgó és visszafelé haladó ország, miközben a szomszédai a fejlődés felé tartanak. Természetednél fogva ostoba vagy és csekély értelmi képességekkel bírsz, képtelen vagy a kemény munkára. Le kell gyűrnöd ezeket a vonásokat, Robin. Meg kell tanulnod felülkerekedni a véred szennyezettségén. Sokat tettem fel arra, hogy képes leszel rá. Bizonyítsd be nekem, hogy megérte, vagy válts egy jegyet vissza Kantonba. – Megdöntötte a fejét. – Vissza kívánsz térni Kantonba?

Robin nyelt egyet.

– Nem.

Komolyan gondolta. Még ezek után sem, az órái kibírhatatlansága után sem tudott másfajta jövőt elképzelni magának. Kanton szegénységet jelentett, jelentéktelenséget és tudatlanságot. Kanton a járványt jelentette. Kanton azt jelentette, hogy nincs több könyv. London jelentett minden kényelmet, amire csak vágyhatott. London majd egy nap Oxfordot jelentette.

– Akkor most dönts, Robin. Szenteld magad annak, hogy kiválóan teljesíts a tanulmányaidban, hozd meg az áldozatokat, amiket kíván, és ígérd meg nekem, hogy sosem fogsz még egyszer kellemetlen helyzetbe hozni. Vagy indulj haza az első hajóval. Az utcára kerülsz család, képesítés és pénz nélkül. Sosem fogsz még egyszer olyan lehetőségeket kapni, amilyet én ajánlok. Csak álmodhatsz arról, hogy valaha viszontlátod Londont, nemhogy Oxfordot. Soha, de soha nem érintesz ezüstrudat. – Lovell professzor hátradőlt, hűvös tekintettel méregette a fiút. – Tessék. Válassz!

Robin elsuttogta a válaszát.

– Hangosabban! Angolul.

– Bocsánatot kérek – mondta Robin rekedten. – Maradni akarok.

– Jó. – Lovell professzor felállt. – Mr. Chester odalent vár. Szedd össze magad, és indíts az órádra!

Robin valahogy kibírta az órát, szipogva, túl kábán ahhoz, hogy oda tudjon figyelni, és egy nagy véraláfutás keletkezett az arcán, miközben a törzse egy tucat láthatatlan sérüléstől lüktetett. Mr. Chester tapintatosan nem tett megjegyzést az incidensre. Robin végigment az igeragozásokon, és mindet elrontotta. Mr. Chester türelmesen, nyugodt, bár erőltetetten semleges hangon kijavította. Robin késése nem rövidítette le az órát – vacsoraidő utánig maradtak, és ez volt a fiú életének leghosszabb három órája.

Másnap reggel Lovell professzor úgy tett, mintha mi sem történt volna. Amikor Robin lement reggelizni, a professzor megkérdezte, végzett-e már a fordításával. Robin igent mondott. Mrs. Piper tojást és sonkát szolgált fel reggelire, és nyugtalan némaságban ettek. A fiúnak fájt a rágás, néha a nyelés is – az arca éjszaka még jobban bedagadt –, de Mrs. Piper csak akkor javasolta, hogy vágja kisebb darabokra a sonkát, amikor köhögni kezdett. Mind megitták a teájukat. Mrs. Piper elvitte a tányérokat, Robin pedig elment a latintankönyveiért, mielőtt Mr. Felton megérkezett volna.

Sosem merült fel benne a szökés gondolata, akkor sem, és a rá következő hetekben sem. Más gyerek lehet, hogy félt volna, lehet, hogy megragadta volna az első alkalmat, hogy London utcáira meneküljön. Más gyerekek, akik jobb, kedvesebb bánásmódhoz szoktak, talán rájöttek volna, hogy az olyan felnőttek részéről, mint Mrs. Piper, Mr. Felton és Mr. Chester, borzasztóan helytelen az az érdektelenség, amit egy csúnyán összevert tizenegy éves iránt tanúsítottak. Robin viszont annyira hálás volt a harmónia visszaállásáért, hogy nem tudott még csak megvetést sem érezni azért, ami történt.

Végül is soha többé nem történt meg. Robin tett róla. A következő hat évet kimerülésig tartó tanulással töltötte. A száműzés állandó fenyegetésével a feje fölött eltökélte, hogy az a diák lesz, akit Lovell professzor látni akart.

A görög és a latin az első év után szórakoztatóbbá vált, miután elég építőkockát gyűjtött össze minden nyelvből ahhoz, hogy maga rakja össze a jelentésfoszlányokat. Onnantól nem olyan érzés volt, mintha sötétben tapogatózna, valahányszor új szöveggel találta szemben magát, hanem mintha kitöltené a hiányzó részleteket. Korábban idegesítette, ha ki kellett találnia egy kifejezés pontos nyelvtani alakját, ám most már ugyanazzal a fajta elégedettséggel töltötte el, mint visszatenni egy könyvet a helyére a polcon vagy megtalálni egy elveszett zoknit – minden részlet összeállt, minden egész és teljes lett.

Latinul olvasott Cicerót, Liviust, Vergiliust, Horatiust, Caesart és Juvenalist; görögül foglalkozott Xenophónnal, Homérosszal, Lüsziasszal és Platónnal. Rájött, hogy egészen ért a nyelvekhez. Jó emlékezőtehetséggel bírt, és volt érzéke a hangsúlyokhoz meg a ritmushoz. Hamarosan olyan folyékonyan beszélt görögül és latinul is, hogy azt bármelyik oxfordi hallgató megirigyelte volna. Idővel Lovell professzor nem tett több megjegyzést lustaságra való örökletes hajlamára, helyette elismerően bólogatott, valahányszor Robin a kánont illető, villámgyors haladásáról hallott.

Eközben dübörgött körülöttük a történelem. 1830-ban IV. György király meghalt, utódja az öccse, IV. Vilmos lett, az örökös megalkuvó, aki senkinek sem tett kedvére. 1831-ben újabb kolerajárvány söpört végig Londonon, harmincezer halottat hagyott hátra. A csapás nagyja a szegényeket és a nincsteleneket sújtotta; azokat, akik közel éltek egymáshoz, zsúfolt negyedekben, és nem tudtak megszökni a másik fertőző miazmájától.[22] De a városrész Hampsteadben érintetlen maradt – Lovell professzornak és a barátainak a fallal körülvett birtokain a járvány olyasvalami volt, amit futólag megemlítettek, együttérzően sóhajtoztak miatta, majd gyorsan elfelejtették.

1833-ban jelentős dolog történt – eltörölték a rabszolgatartást Angliában és a gyarmatain, felváltotta a helyét egy hatéves szolgálati időszak, mint átmenet, a szabadság felé. Lovell professzor társaságának körében ezt a hírt egy elvesztett krikettmeccs után érzett enyhe csalódottsággal fogadták.

– Hát, ez tönkretette nekünk a Nyugat-Indiákat – panaszkodott Mr. Hallows. – Az abolicionisták meg az átkozott moralizálásuk… Továbbra is azt gondolom, hogy ez az eltörlési megszállottság annak az eredménye, hogy a britek legalább kulturálisan felsőbbrendűnek érezzék magukat most, hogy elveszítették Amerikát. És milyen alapon? Nem mintha azok a szegény emberek nem lennének ugyanúgy rabszolgasorba taszítva Afrikában azok alatt a zsarnokok alatt, akiket királyoknak neveznek.[23]

– Én nem mondanék még le a Nyugat-Indiákról – mondta Lovell professzor. – Még mindig engedélyezik a kényszermunka legális módozatait…

– De tulajdonjog nélkül kivész belőle a lényeg.

– Azért lehet, hogy így a legjobb. Elvégre a felszabadított ember jobban dolgozik, mint a rabszolga, és a rabszolgaság valójában többe kerül, mint a szabad munkaerőpiac…

– Maga túl sok Smitht olvasott. Hobart és MacQueen ötlete volt jó. Csak be kell csempészni egy hajót, tele kínaiakkal,[24] és el van intézve. Annyira szorgalmasak és rendezettek, Richard már csak tudja.

– Nem, szerinte lusták. Nem igaz, Richard?

– Nos, én pedig azt szeretném – szólt közbe Mr. Ratcliffe –, hogy ez a rengeteg nő ne folyjon bele a rabszolgatartás-ellenes vitákba. Túlságosan is belelátják magukat a helyzetükbe. Mindenféle gondolataik támadhatnak tőle.

– Nocsak, Mrs. Ratcliffe elégedetlen a helyzetével otthon? – lepődött meg Lovell professzor.

– Szeretné azt gondolni, hogy a rabszolga-felszabadítástól mindössze egy ugrásnyira van a női választójog. – Mr. Ratcliffe taszítóan felnevetett. – Micsoda nap lenne az!

És ezzel a beszélgetés rátért a nők jogainak abszurditására.

Robin úgy gondolta, soha nem fogja megérteni ezeket a férfiakat, akik úgy társalogtak a világról és annak mozgalmairól, mintha az egy hatalmas sakkjátszma lenne, ahol az országok és az emberek bábuk, amelyeket kedvük szerint mozgathatnak és manipulálhatnak.

De ha ők a világot absztrakt dolognak tartották, neki még inkább annak tűnt, mivel ezeknek az ügyeknek egyikében sem volt érdekelt. Robin ezt a korszakot a Lovell-birtok szűk világán keresztül szemlélte. A reformok, a lázadások a gyarmatokon, a rabszolgafelkelések, a női választójog és a legutóbbi parlamenti vita semmit sem jelentett számára. Csak az előtte lévő holt nyelvek számítottak, és a tény, hogy egy napon – azon a napon, ami az évek múlásával egyre közelgett – beiratkozik az egyetemre, amelyet csak a falon lógó festményről ismert – a tudás városába, az álmodó tornyok városába.

Körülményeskedés és ünneplés nélkül ért véget az egész. Egy nap Mr. Chester, miközben elpakolta a könyveit, megmondta Robinnak, hogy élvezte az órákat, és hogy sok sikert kíván az egyetemhez. Így tudta meg Robin, hogy jövő héten elindul Oxfordba.

– Ó, igen – mondta Lovell professzor, amikor rákérdezett nála. – Elfelejtettem volna mondani? Írtam az egyetemnek. Várnak téged.

A helyéről bizonyára felvételi eljárás, ajánlólevelek, illetve finanszírozással kapcsolatos tárgyalások útján gondoskodtak. Robin ebben az egészben nem vett részt. Lovell professzor egyszerűen csak tájékoztatta arról, hogy szeptember huszonkilencedikén fog az új bérleményébe költözni, úgyhogy huszonnyolcadika estéjére csomagoljon össze.

– Pár nappal a trimeszter kezdete előtt fogsz megérkezni. Együtt utazunk.

Az indulás előestéjén Mrs. Piper sütött Robinnak egy tál kicsi, kemény, kerek süteményt, ami olyan tömény és omlós volt, hogy szétolvadt a szájában.

– Shortbread[25] – magyarázta Mrs. Piper. – Nagyon tömény, úgyhogy ne edd meg mindet egyszerre. Nem csináltam túl sokat, mert Richard szerint a cukor csak elrontja a fiúkat, de te megérdemled.

– Shortbread – ismételte Robin. – Mert nem tart sokáig?

A bannockvita estéje óta játszották ezt a játékot.

– Nem, drágám – nevetett. – Hanem mert morzsolódik. A zsír porhanyóssá teszi a tésztát.

Robin lenyelte az édes, laktató falatot, és leöblítette egy korty tejjel.

– Hiányozni fognak ezek az etimológialeckék, Mrs. Piper.

Meglepetésére Mrs. Piper szeme sarka vörösödni kezdett.

– Írj haza, amikor csak szükséged lesz egy kis elemózsiára – mondta elvékonyodott hangon. – Arról nem tudok sokat, mi folyik azon az egyetemen, de azt igen, hogy az ennivaló valami borzalmas.

HARMADIK FEJEZET

1!

De ez sosem jön el: nekünk itt áll
A város, mi szörnyet nem táplál,
Kapzsiság nem érintette az alapzatát,
Sem farkashatalom, sem mohó császár.

C. S. LEWIS: Oxford

Másnap reggel Robin és Lovell professzor lovas kocsival kimentek a London belvárosában lévő állomásra, ahol átszálltak egy postakocsira, és Oxfordig azzal utaztak. Miközben várakoztak, Robin azzal szórakoztatta magát, hogy a stagecoach[26] etimológiáján törte a fejét. A coach egyértelműnek tűnt, de miért stage? Azért, mert a lapos, széles kocsi valamennyire színpadnak nézett ki? Mert talán egész színitársulatok utaztak vele vagy adtak elő a tetején? De ez nem tűnt valószínűnek. Egy szekér sok mindennek tűnhetett, ám Robin nem tudta elképzelni, hogyan lehetne a színpad – egy nyilvánosság előtti emelvény – az egyértelmű asszociáció.

– Mert az utazás szakaszosan zajlik[27] – magyarázta Lovell professzor, amikor Robin feladta. – A lovak nem akarnak egészen Londontól Oxfordig vágtázni, és általában mi sem. De nincsenek ínyemre az út menti szállók, ezért egy nap alatt járjuk meg az utat. Körülbelül tíz óra lesz megállás nélkül, úgyhogy még indulás előtt keresd fel a mellékhelyiséget.

A kocsijukat kilenc másik utassal osztották meg – egy jól öltözött, négytagú kis családdal és egy csoport görnyedt, fakó, könyöküknél foltozott öltönyt viselő férfival, akikről Robin feltételezte, hogy professzorok lehetnek. Ő Lovell professzor és az egyik öltönyös közé préselődve ült. Túl korán volt még a beszélgetéshez. Miközben a kocsi a macskaköveken rázkódott, az utasok vagy elszundítottak, vagy kifejezéstelenül meredtek különböző irányokba.

Időbe telt, mire Robin észrevette, hogy a vele szemben ülő nő a kötése fölött őt bámulja. Amikor összenéztek, a nő gyorsan Lovell professzorra kapta a tekintetét, és megkérdezte:

– Ez egy keleti?

Lovell professzor felkapta a fejét, az álom kiment a szeméből.

– Elnézést, hogyan?

– A fiúról kérdezem. Pekingből származik?

Robin Lovell professzorra pillantott; hirtelen nagyon kíváncsi lett, mit fog válaszolni.

Lovell professzor azonban csak megrázta a fejét.

– Kantoni. Délebbről.

– Á… – A nő láthatóan csalódott volt a szűkszavúsága miatt.

Lovell professzor visszaaludt. A nő megint nyugtalanítóan mohó kíváncsisággal nézett végig Robinon, majd a gyerekei felé fordította a figyelmét. Robin hallgatott. Hirtelen szorítani kezdett a mellkasa, bár nem értette, miért.

A gyerekek folyamatosan őt bámulták; szemeik tágra nyíltak, szájuk félig tátva, ami aranyos lett volna, ha Robin nem érzi magát tőle úgy, mintha még egy fejet növesztett volna. Egy perc után a kisfiú ráncigálni kezdte az anyja ruhaujját, amitől az közelebb hajolt, hogy hallja, mit súg a fülébe.

– Ó! – kuncogott a nő, majd Robinra pillantott. – Azt szeretné tudni, látsz-e.

– Hogy… micsoda?

– Hogy látsz-e. – A nő megemelte a hangját, és minden szótagot megnyomott, mintha Robinnak gondja lett volna a hallásával. (Ez gyakran előfordult vele a Harcourt Grófnőjén; sosem értette, az emberek miért kezelik úgy azokat, akik nem tudnak angolul, mintha süketek lennének.) – Mivel ilyenek a szemeid. Látsz mindent? Vagy csak egy kis csíkot?

– Tökéletesen látok – mondta halkan Robin.

A kisfiú csalódottan tért vissza a húga csipkedéséhez. A nő folytatta a kötögetést, mintha mi sem történt volna.

A család Readingnél szállt le. Miután elmentek, Robin észrevette, hogy könnyebben vesz levegőt. A lábát is ki tudta nyújtani az ülések között, bemerevedett térdei megkönnyebbülhettek anélkül, hogy az anya döbbent, gyanakvó pillantást lövellne rá, mintha azon kapta volna, hogy épp megpróbálja kizsebelni.

Az Oxfordig tartó utolsó, nagyjából tizenöt kilométer idilli, végtelenbe nyúló zöld legelőkön vezetett át, amelyeken itt-ott marhacsordák kószáltak. Robin megpróbálta elolvasni Az Oxfordi Egyetem és szakkollégiumai című könyvet, de lüktető fejfájás tört rá, ezért elnyomta az álom. Egyes postakocsikat ezüsttel futtattak, hogy az út olyan simának érződjön, ahogy a korcsolya siklik a jégen, de ők régi modellt használtak, és kimerítő volt a szüntelen rázkódás. Az ifjú arra ébredt, hogy a kerekek macskaköveken zörögnek, és mikor körbenézett, rájött, hogy a High Street közepén járnak, épp a kapu előtt, ami az új otthonára nyílt.

Oxford huszonkét szakkollégiumból tevődött össze, mind rendelkezett saját épülettel, címerrel, étkezőcsarnokkal, szokásokkal és hagyományokkal. A Christ Church, a Trinity, a St. John’s és az All Souls kapta a legtöbb támogatást, így a legszebb területet is.

– Innen érdemes lesz barátokat szerezned, ha másért nem, legalább azért, hogy megnézhesd a kertjeiket – mondta Lovell professzor. – A Worcesterből és a Hertfordból nyugodtan bárkit figyelmen kívül hagyhatsz. Szegények és csúnyák. – Robin nem volt benne biztos, hogy az emberekről vagy a kertekről van-e szó. – És az ételük is rossz.

Az egyik férfi, miközben leléptek a kocsiról, keserű pillantást vetett rá.

Robin a University College-ba került. A kézikönyvéből megtudta, hogy a bevett neve „Univ”, hogy a Királyi Fordítói Intézet összes felvételt nyert hallgatójának ez adott otthont, és hogy az esztétikája „ódon és tiszteletet parancsoló, kinézete méltó az egyetem legidősebb leányához”. Kétségtelenül úgy festett, mint egy gótikus szentély; elülső fala csupa tornyocska volt, a sima, fehér kövön egyenablakokkal.

– Nos, itt is volnál. – Lovell professzor kezét zsebre téve megállt, és úgy tűnt, kissé feszeng. Most, hogy a kapusfülkéhez értek, felvették Robin kulcsait, és átvonszolták az utazóládáit a High Streetről a járdára, nyilvánvaló lett, hogy eljött a búcsú ideje. Lovell professzor egyszerűen nem tudta, hogyan fogjon bele. – Nos – kezdett neki még egyszer. – Még van néhány napod a tanítás kezdetéig, amit azzal kellene töltened, hogy megismerd a várost. Van térképed… igen, az lesz az… habár a hely elég kicsi, néhány séta után fejből ismered majd. Esetleg keresd meg az évfolyamtársaidat, mostanra már valószínűleg beköltöztek. Az én szállásom északra van, Jerichóban, az útvonalat felírtam, a borítékban lesz. Mrs. Piper csatlakozik hozzám jövő héten, és várunk vacsorára a következő utáni szombaton. Nagyon boldog lesz, hogy viszontláthat téged. – Úgy darálta az egészet, mint egy bemagolt listát. Látszólag nehezére esett Robin szemébe nézni. – Készen állsz?

– Ó, igen – mondta Robin. – Nagyon fogok örülni Mrs. Pipernek is.

Pislogva bámulták egymást. Robin érezte, hogy biztosan lehetett volna más szavakat is használni; szavakat, amelyek ezt az eseményt – hogy felnőtt lett, elhagyta a házat, megkezdi az egyetemet – jelentőségteljessé tennék. Nem tudta elképzelni, melyek lehetnek azok, és a jelek szerint Lovell professzor sem.

– Hát akkor… – Lovell professzor kurtán biccentett felé, majd félig a High Street irányába fordult, mintha nyomatékosítaná, hogy itt már nincs rá tovább szükség. – Elbírsz a ládáddal?

– Igen, uram.

– Hát akkor – ismételte Lovell professzor, aztán megindult a High Street felé.

Kínos volt ezzel a kifejezéssel befejezni – két olyan szóval, amely azt sugallta, hogy követi még valami. Robin figyelte egy pillanatig, félig arra számítva, hogy meg fog fordulni, de Lovell professzor mintha csakis arra koncentrált volna, hogy leintsen egy konflist. Különös volt, igen. De ez nem zavarta Robint. Mindig is így ment ez kettőjük között: befejezetlen párbeszédekkel, kimondatlan szavakkal.

Robin albérlete a Magpie Lane[28] 4-es száma alatt volt – egy zöldre festett épületben egy kacska, szűk sikátor felénél, amely összekötötte a High Streetet a Merton Streettel. Valaki már állt a bejárati ajtónál, és a zárral matatott. Új diák lehetett – szatyrok és dobozok hányódtak körülötte a macskakövön.

Ahogy Robin közelebb ért hozzá, kiderült, hogy egyértelműen nem tősgyökeres angol. Inkább dél-ázsiai. Robin látott ilyen bőrszínű matrózokat Kantonban, mind az India felől érkező hajókkal jöttek. Az idegennek sima, szürkés bőre volt, magas, kecses alakja, és a leghosszabb, legsötétebb szempillája, amelyet Robin valaha látott. Rebbenő tekintete végigsiklott a másikon, mielőtt kérdőn megállapodott volna az arcán – az ifjú gyanította, hogy azt latolgatja, mennyire számít idegennek.

– Robin vagyok – bukott ki belőle. – Robin Swift.

– Ramiz Rafi Mirza – mondta ki büszkén a fiú, és kinyújtotta a kezét. Olyan pontos angol kiejtéssel beszélt, hogy majdnem úgy hangzott, mint Lovell professzor. – Vagy csak Ramy, ha úgy tetszik. És te… te a Fordítói Intézetbe jöttél, ugye?

– Igen – mondta Robin, majd az ösztönére hallgatva hozzátette: – Kantonból származom.

Ramy arca ellágyult.

– Én Kalkuttából.

– Most érkeztél?

– Oxfordba igen. Angliába nem. Liverpoolon keresztül, hajóval, négy éve, és eddig Yorkshire-ben dunsztolódtam egy nagy, unalmas birtokon. A gyámom azt akarta, hogy szokjam meg az angol társadalmat, mielőtt felvételizek.

– Az enyém is! – vágta rá lelkesen Robin. – És mi a véleményed?

– Borzasztó az időjárás. – Ramy szájának egyik sarka felfelé kunkorodott. – És a hal az egyetlen, amit meg tudok itt enni.

Egymásra bámultak.

Robin ekkor furcsa, dagadó érzésre lett figyelmes a mellkasában. Sosem találkozott még senkivel, aki olyan vagy akár hasonló helyzetben lett volna, mint ő, és erős volt a gyanúja, hogy ha tovább vájkál, még több közös dologra fog bukkanni. Ezernyi kérdése akadt, de nem tudta, hol kezdje. Ramy is elárvult? Ki volt a gyámja? Kalkutta milyen? Járt ott azóta? Mi hozta ide, Oxfordba? Hirtelen ideges lett – a nyelve megmerevedett, és ő képtelenné vált rá, hogy kiválogassa a szavakat –, és még ott volt a kulcsok kérdése, meg a csak úgy ledobott utazóládáiké, amelyektől a sikátor úgy nézett ki, mintha egy hurrikán az utcára ürítette volna egy hajó rakterét…

– Nem kéne…? – próbálkozott Robin éppen akkor, amikor Ramy azt kérdezte:

– Nyissuk ki az ajtót?

Mindketten felnevettek. Ramy elmosolyodott.

– Vigyük be ezeket. – A lábával megbökött egy ládát. – És utána lesz egy doboz nagyon finom édességem, amit szerintem fel kéne bontanunk. Mit szólsz?

A lakásaik a folyosón egymással szemben helyezkedtek el – a hatos és a hetes. Mindegyik lakrész egy nagy hálószobából és egy nappaliból állt, amelyben volt egy alacsony asztal, üres könyvespolcok és egy kanapé. A kanapé és az asztal túl formálisnak tűnt, ezért inkább Ramy szobájának padlójára ültek törökülésben, szégyenlős gyerekekként pislogva méregették egymást, nem tudva, mit csináljanak a kezükkel.

Ramy egy színes papírral bevont csomagot vett ki a ládájából, és letette maguk közé a padlóra.

– Búcsúajándék Sir Horace Wilsontól, a gondviselőmtől. Adott egy palack portóit is, de azt kidobtam. Mit kérsz? – Ramy feltépte a csomagot. – Van bonbon, karamell, mogyorós grillázs, csokoládék, meg mindenféle kandírozott gyümölcs…

– Te jó ég… Bonbont kérek, köszönöm. – Robin vissza se tudott rá emlékezni, mikor beszélt utoljára egy saját korabelivel.[29] Csak most döbbent rá, mennyire nagyon akart egy barátot, de nem tudta, hogyan tegyen szert egyre, és megrémítette a kudarcba fulladó próbálkozás eshetősége. Mi van, ha Ramy unalmasnak találja őt? Idegesítőnek? Túlbuzgónak?

Beleharapott a bonbonba, lenyelte, és a kezét az ölébe tette.

– Szóval – kezdte –, mesélj Kalkuttáról!

Ramy elvigyorodott.

Az elkövetkezendő években Robin nagyon sokszor fel fogja idézni ezt az éjszakát. Végérvényesen lenyűgözte annak a misztikus alkímiája, hogy milyen könnyen tudott két rosszul szocializált, szigorú neveltetést kapott idegen percek leforgása alatt rokon lelkekké változni. Ramy ugyanolyan riadtnak és izgatottnak tűnt, mint amilyennek Robin érezte magát. Beszélgettek és beszélgettek. Mintha nem létezett volna tabutéma; minden, amit felhoztak, vagy azonnali egyetértés tárgya volt – a scone jobb szultána nélkül, köszönték szépen –, vagy érdekfeszítő vita kiváltója – nem, London igazából kellemes; te, vidéki kisegér csak azért vagy előítéletes, mert irigy vagy. De a Temzében azért ne ússz.

Egy ponton elkezdtek verseket szavalni egymásnak – Ramy szépséges, gázeleknek nevezett, urdu sorpárokat, Robin pedig Tang korabeli költészetet, amelyet őszintén szólva nem szeretett, de lenyűgözőnek hangzott. És rettentően szerette volna lenyűgözni Ramyt. Olyan szellemes volt, művelt és vicces! Éles, maró véleménye volt mindenről – a brit konyháról, a brit modorról és az Oxbridge-rivalizálásról („Oxford nagyobb Cambridge-nél, de Cambridge szebb, és én legalábbis úgy gondolom, hogy a Cambridge-et a számtalan középszerű tehetség miatt alapították.”). Beutazta a fél világot; járt már Lakhnauban, Madrászban, Lisszabonban, Párizsban és Madridban. Szülőföldjét, Indiát paradicsominak írta le:

– A mangók, Madárka – máris „Madárkának” kezdte hívni Robint –, elképesztően lédúsak, semmi hozzájuk foghatót nem kapsz ezen a szánalmas kis szigeten. Évek óta nem ettem olyat. Bármit megadnék érte, hogy lássak egy rendes bengáli mangót.

– Olvastam Az Ezeregyéjszaka meséit – próbálkozott Robin, megrészegülve az izgalomtól és attól, hogy ő is igyekezzen nagyviláginak tűnni.

– Kalkutta nem az arab világ része, Madárka.

– Tudom. – Robin elpirult. – Csak úgy értettem, hogy…

Ramy azonban máris továbblépett.

– Nem is mondtad, hogy tudsz arabul olvasni!

– Nem is, fordításban olvastam.

– Kiében? – sóhajtotta Ramy.

Robin nagyon törte a fejét, hogy eszébe jusson.

– Jonathan Scottéban.

– Az a fordítás szörnyű. – Ramy intett a karjával. – Eldobhatod. Először is, nem közvetlen fordítás, először franciára ültették át, csak aztán angolra, másodszor pedig köze sincs az eredetihez. Mi több, Galland… Antoine Galland, a francia fordító… mindent megtett, hogy franciásítsa a párbeszédeket, és kitöröljön minden kulturális részletet, amiről úgy gondolta, esetleg összezavarhatják az olvasót. Hárún ar-Rasíd ágyasait dames ses favouritesnek fordította. Kedvenc hölgyeknek. Hogy lehet „kedvenc hölgyek” az „ágyasokból”? Emellett teljesen kihagyta belőle az erotikusabb szakaszok egy részét, és magyarázatokat tett bele a kultúráról, amikor csak a kedve tartotta. Mondd csak, hogyan lehet elolvasni egy ekkora művet, miközben egy trottyos francia szuszog az ember nyakába minden forróbb jelenetnél?

Ramy hevesen gesztikulált beszéd közben. Látni lehetett, hogy igazából nem dühös, csak szenvedélyes és egyértelműen briliáns. Annyira el volt telve az igazságtól, hogy arról az egész világnak tudnia kellett. Robin hátradőlt, és figyelte az ő kedves, izgatott arcát, egyszerre lenyűgözve és boldogan.

Sírni tudott volna. Annyira menthetetlenül magányosan élt eddig, amire csak most jött rá, de most már nem volt az, és ez olyan jó érzéssel töltötte el, hogy nem tudta, mit kezdjen magával.

Mire végre túl álmosak lettek ahhoz, hogy befejezhessék egymás mondatait, az édességeik szinte elfogytak, Ramy padlóján pedig szanaszét hevertek a csomagolópapírok. Ásítozva kívántak egymásnak jó éjszakát. Robin visszabotladozott a saját lakrészébe, becsapta az ajtót, majd az üres szoba felé fordult. Ez lesz az otthona a következő négy évben – az ágy az alacsony, ferde plafon alatt, ahol minden reggel fel fog ébredni, a csöpögő csap a mosdó fölött, ahol mosakodik majd, és az asztal a sarokban, amely fölött minden éjszaka görnyedni fog, gyertyafénynél körmölve, amíg a viasz a padlódeszkára nem csöppen.

Mióta Oxfordba érkezett, először hasított belé, hogy itt kell kialakítania az életét. Elképzelte, ahogy az elterül előtte: a könyvek és csecsebecsék fokozatos gyűjtögetése azokra az üres polcokra; a még mindig a ládájában lévő, új pamutingek elhasználódása, az évszakok változásának látványa és hangja a széltől zörgő, az ágya fölött lévő ablakokon keresztül, amelyet nem lehet teljesen becsukni. És Ramy, a folyosó másik oldalán.

Ez nem is lesz olyan rossz.

Nem volt megágyazva, de addigra túlságosan elfáradt ahhoz, hogy az ágynemű felhúzásával vacakoljon, úgyhogy az oldalára fordult, és magára húzta a kabátját. Hamarosan álomba merült, és mosolygott.

Október harmadikáig nem kezdődtek meg az órák, ezért Robinnak és Ramynak három teljes szabad nap állt a rendelkezésére, hogy felfedezzék a várost.

Ez volt Robin életének három legboldogabb napja. Nem kellett olvasnia, sem tanulnia, semminek a felmondására vagy összeállítására nem kellett készülnie. Életében először teljes mértékben ő rendelkezett a pénztárcája és az ideje fölött, és a szabadság megszédítette.

Az első napot vásárlással töltötték. Elmentek az Ede & Ravenscroftba ruhát szabatni; a Thornton’s könyvesboltba a kötelező olvasmányok teljes listájával; a Cornmarket háztartási eszközöket áruló standjaihoz teáskannáért, kanalakért, ágyneműért és petróleumlámpáért. Miután beszereztek mindent, amit az egyetemistaélet elengedhetetlen hozzávalójának tekintettek, mindketten úgy látták, szép összeg maradt még a pénzükből, és nem állt fenn a veszély, hogy kifogynak belőle – az ösztöndíjuk lehetővé tette, hogy havonta megkapják ugyanazt az összeget.

Úgyhogy elherdálták. Zacskószámra vették a kandírozott mogyorót és a karamellát. Egyetemi csónakokat béreltek, és azzal töltötték a délutánt, hogy a Cherwell partjainak hajtották egymást. Elmentek a Queen’s Lane kávéházba, ahol nevetséges összegeket hagytak ott különböző péksüteményekre, amelyeket még egyikük sem kóstolt. Ramy odáig volt a zabszeletért, mondván: „Annyira finom benne a zab! Már értem, miért lehet jó lónak lenni”, míg Robin a ragacsos, édes csigákat szerette, amiket úgy belemártottak a cukorba, hogy még órákkal utána is fájt tőle a foga.

Oxfordból feltűnően kilógtak. Ez eleinte zavarta Robint. Londonban, ami valamivel vegyesebb összetételű volt, a külföldieket sosem bámulták meg ilyen hosszan. Oxfordban azonban a helyiek mintha folyamatosan megütköztek volna a jelenlétükön. Ramy több figyelmet vonzott, mint Robin. Ő csak akkor számított idegennek, ha közelről, bizonyos megvilágításból nézték, Ramy viszont azonnal láthatóan, látványosan más volt.

– Ó, igen – mondta, amikor a pék megkérdezte, hogy Hindusztánból jött-e, olyan eltúlzott akcentussal, amilyet Robin még sosem hallott tőle. – Van ott egy igen nagy családom. Ne mondja el senkinek, de igazából főnemes vagyok, negyedik a trónöröklési sorban… Hogy milyen trón? Jaj, csak egy helyi. A mi politikai rendszerünk nagyon bonyolult. De szerettem volna megtapasztalni a normális életet, rendes brit oktatásban részesülni, tudja. Úgyhogy elhagytam a palotát, hogy idejöjjek.

– Miért beszéltél így? – kérdezte tőle Robin, miután hallótávolságon kívülre értek. – És hogy érted, hogy valójában főnemes vagy?

– Amikor az angolok meglátnak, folyton megpróbálják meghatározni, melyik fajta történetből ismernek – magyarázta Ramy. – Vagy piszkos, tolvaj matróz vagyok, vagy valami nábob szolgálója. És Yorkshire-ben rájöttem, hogy könnyebb, ha azt hiszik, mogul herceg vagyok.

– Én mindig is beolvadni próbáltam – mondta Robin.

– De nekem az lehetetlen. El kell játszanom egy szerepet. Kalkuttában mind ismerjük Sake Dean Mahomed történetét, az első bengáli muszlimét, akiből gazdag angol lett. Fehér ír felesége van. Londonban van lakása. És tudod, hogy csinálta? Éttermet nyitott, ami csődbe ment, aztán próbált állást szerezni komornyikként vagy lakájként, amivel szintén kudarcot vallott. Utána az a ragyogó ötlete támadt, hogy nyisson egy samponházat Brightonban – kuncogott Ramy. – Jöjjenek, lélegezzék be ezt a gyógyító gőzt! Masszás indiai olajokkal! Gyógyítja az asztmát és a reumát; gyógyítja a bénulást! Természetesen otthon ebben nem hiszünk. De Dean Mahomednek mindössze annyit kellett tennie, hogy orvosi szakértőnek adja ki magát, meggyőzze a világot a mágikus, keleti gyógymódjáról, aztán hagyja, hogy a tenyeréből egyenek. Vagyis mi a tanulság, Madárka? Ha már úgyis mindenfélét mesélnek majd rólad, fordítsd az előnyödre. Az angolok sosem fogják azt gondolni, hogy felső osztálybeli vagyok, de ha beleillek az elképzelésükbe, akkor legalább főnemesnek képzelnek majd.

Ez világított rá a köztük lévő különbségre. Amióta csak Londonba érkezett, Robin leszegte a fejét, és megpróbált asszimilálódni, tompítani a másságát. Úgy gondolta, minél jelentéktelenebbnek tűnik, annál kevesebb figyelmet von majd magára. Ramynak viszont nem volt választása, így hát akár ki is élvezhette. A végletekig merész volt. Robin hihetetlennek találta őt, és kicsit rémisztőnek is.