Borító

Az Úr sötét anyagai- (Északi fény-) trilógia

1. Az aran iránytű
2. A titokzatos kés
3. A borostyán látcső

A Por könyve-trilógia

1. La Belle Sauvage

A mű eredeti címe

Philip Pullman

The Book of Dust

The Secret Commonwealth

Fordította

Kleinheincz Csilla

Fedélterv

Cserny Timi Pookah

Fedéltipográfia

Csigás Gábor

Szerkesztő

Till Katalin

Copyright © 2019 by Philip Pullman

Illusztrációk © 2019 by Chris Wormell

Hungarian translation © Kleinheincz Csilla, 2020

Fedél copyright © Cserny Timi Pookah, 2020

Magyar kiadás © Ciceró Könyvstúdió, 2020

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-432-133-0

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Nick Messengernek,
a kiváló költőnek
és rettenthetetlen barátnak.

Szerzői előszó

A titkos birodalom a második része A Por könyvének. A főszereplő, Aranyszájú Lyra – korábban Lyra Belacqua – egyúttal az előző trilógia, Az Úr sötét anyagai (Északi fény) főszereplője is volt: ami azt illeti, az ő neve volt a legelső és a legutolsó szó is. Abban a történetben tizenegy-tizenkét évesen szerepelt.

A Por könyve első részében, a La Belle Sauvage-ban Lyra még csak kisbaba volt. Noha központi szerepet játszott, a cselekmény legnagyobb része egy Malcolm Polstead nevű fiú körül zajlott, aki maga is tizenegy éves volt.

Ebben a regényben húsz évet ugrunk előre az időben. Az Úr sötét anyagainak eseményei tíz éve történtek; Malcolm és Lyra is felnőttek. A La Belle Sauvage történései pedig még távolabbiak.

Az eseményeknek azonban következményei vannak, és néha az egykori tettek hatásai csak hosszú idő múltán válnak láthatóvá. Ugyanakkor a világ halad tovább; a hatalmi viszonyok és befolyások megváltoznak, növekednek vagy csökkennek; és a felnőttek gondjai és ügyei nem feltétlen ugyanazok, mint fiatalkorukban. Mint már mondtam, Lyra és Malcolm már nem gyerekek.

Philip Pullman

Mindaz, ami ma valóság,
azelőtt csak egy lehetetlen álom részét képezte.

– William Blake

1

Holdfény és vérontás

Pantalaimon, az immár Aranyszájú Lyraként ismert Lyra Belacqua daimónja, társa a Szent Zsófia Kollégiumban lévő kis lakószobájának ablakpárkányán hevert, a lehető legtávolabb a gondolatoktól. Csupán a rosszul illeszkedő ablakon át bekúszó huzatnak, az alatta álló íróasztalon lévő naftalámpája meleg izzásának, Lyra tolla sercegésének és a kinti sötétségnek volt tudatában. Most leginkább hidegre és sötétre áhítozott. Ahogy ott hevert, egyik oldaláról a másikra fordulva, hogy hol a hátát, hol a hasát hűsítse a huzat, a vágy a kinti világ iránt lassan legyűrte vonakodását, hogy megszólítsa Lyrát.

Végül nem bírta tovább.

– Nyisd ki az ablakot! Ki szeretnék menni.

Lyra tolla megállt; de hátratolta székét, és felállt. Pantalaimon látta az ablaküvegben a tükörképét lebegni az oxfordi éjszaka fölött. Még a lány dacos, mogorva vonásait is ki tudta venni.

– Tudom, mit akarsz mondani – folytatta. – Természetesen óvatos leszek. Nem vagyok ostoba.

– Bizonyos szemszögből az vagy – mondta Lyra.

Átnyúlt fölötte, és felhúzta az ablakot, majd kitámasztotta egy keze ügyébe kerülő könyvvel.

– Ne… – kezdte a daimón.

– Ne csukjam be az ablakot, hát persze, Pan, csak ücsörögjek és fagyoskodjak, amíg Pan kegyeskedik hazafáradni. Nem ettem meszet. Gyerünk, eredj!

A daimón kisiklott az ablakon a kollégium falát borító borostyánba. Lyra csupán egészen halk neszezést hallott, és azt is csak egy pillanatig. Pannak nem volt ínyére, ahogyan beszéltek, vagyis nem beszéltek egymással; egész nap ezek voltak az első szavak, amiket váltottak. De a daimón nem tudta, mit tehetne ellene, és a lány még úgy se.

Pan már a fal felénél járt, amikor tűhegyes fogai közé kapott egy egeret, és fontolóra vette, hogy megegye-e, de végül, a zsákmány legnagyobb meglepetésére, elengedte. A vastag borostyánindán kuporogva beszívta a szagokat, és élvezte a kósza fuvallatokat meg a tágas éjszakát.

De óvatosságot ígért. Két dologra kellett ügyelnie: az egyik a torkát borító tejfehér folt volt, mely balszerencsésen elütött vörösesbarna nyusztbundájától. De nem esett nehezére sem leszegni a fejét, sem sebesen rohanni. Óvatosságának másik apropója már komolyabb volt. Akárki látná, egy pillanatra sem hinné valódi nyusztnak: minden ízében vérbeli nyusztnak tűnt, ám daimón volt. Igen nehéz lett volna megmondani, miben rejlett a különbség, de Lyra világában bárki tüstént felismerte volna, ahogyan a kávé illatát vagy a piros színt.

Egy daimón nélküli ember vagy egy láthatóan embertárs nélküli daimón hátborzongató volt, természetellenes, lehetetlen. Közönséges emberi lény soha nem tudna így különválni, bár állítólag a boszorkányok képesek rá. Lyra és Pan képessége szokatlan volt, és drágán megfizettek érte nyolc évvel korábban, a holtak birodalmában. Amióta csak visszatértek Oxfordba arról a különös kalandról, senkinek nem beszéltek róla, de néha, az utóbbi időben egyre sűrűbben, egyszerűen csak elkívánkoztak egymás közeléből.

Ezért most Pan az árnyékokban maradva, hangtalanul és fejét leszegve vágott át a bokrokon és magas füvön, amely a szépen lenyírt Egyetemi Park hatalmas területét szegélyezte. A daimón minden érzékével az éjszakát fürkészte. Az este folyamán esett, és a talaj most puha és nedves volt a talpa alatt. Amikor egy sártócsához ért, belehasalt, hogy elrejtse torkán és mellkasán az árulkodó tejfehér bundát.

A parkból kiérve átiszkolt a Banbury úton, amikor éppen nem jártak gyalogosok a járdán, és csak a messzeségben látszott egy magányos jármű. Aztán a másik oldalon az egyik nagy ház kertjébe osont, sövényeken át, falak mentén, kerítések alatt és pázsitokon keresztül haladt, a néhány utcával odébb lévő Jericho és a csatorna felé.

Amint elérte a sáros, part menti gyalogutat, máris nagyobb biztonságban érezte magát. A bokrokban és a magasra nőtt fűben elrejtőzhetett, a fákra pedig olyan gyorsan fel tudott szaladni, mint láng a kanócon. A városnak ezt a félig elvadult részét szerette a legjobban. Úszott már az Oxfordot keresztül-kasul hálózó vizek mindegyikében – nemcsak a csatornában, de a Temze széles folyásában és mellékfolyójában, a Cherwellben is, valamint a számtalan kis patakban, amelyeket elvezettek a nagyobb folyókból, hogy egy-egy malmot működtessenek vagy dísztavat tápláljanak. Ezek egy része a föld alatt futott, szem elől rejtve, mígnem kibukkant a kollégium fala alatt, vagy egy temető vagy sörfőzde mögött.

Ahol csak az ösvény választotta el az egyik ilyen csatornával párhuzamosan futó pataktól, Pan átment egy kis, kovácsoltvas hídon, és követte a csermelyt a közösségi kertek nyílt mezejére, amelyet északról az Oxpens marhapiac, nyugaton pedig a vasútállomás melletti postaépület határolt.

Telihold volt, és csak néhány csillag látszott a száguldozó felhőfoszlányok között. A fény veszélyt jelentett, de Pan imádta a hűvös, ezüstös derengést, miközben árnyék-halkan a parcellák között portyázott, beosonva a kelbimbók és karfiolok, a hagymák és spenótok közé. Egy fészerhez érve felugrott a kemény, kátránypapír tetőre, hogy ott elheverjen, és végignézzen a nyílt mező fölött a postaraktár felé.

Úgy látszott, mintha a városnak csak az a része lenne ébren. Pan és Lyra nemegyszer jöttek el ide együtt, és nézték, ahogy az északról és délről érkező vonatok gőzt eregetve megállnak a peron mellett, a munkások pedig leveles zsákokat és csomagokat rakodnak nagy, kerekes kosarakba, hogy aztán a tágas fémhangárba tolják, ahol a londoni és európai postát szétválogatják még a reggeli zeppelin indulása előtt. A léghajót a közelben kötötték ki két végénél fogva. Ahogy a kikötőkötelek csattogtak és nekiverődtek az árbócnak, a jármű imbolygott és billegett a levegőben. Lámpák égtek a peronon, a kikötőárbócon, a Királyi Posta épületének ajtaja fölött; vagonok csattogtak egy mellékvágányon, valahol döndülve becsapódott egy fémajtó.

Pan mozgást látott jobbra, a parcellák között, és nagyon lassan arrafelé fordította a fejét. Egy macska lopakodott egy káposzta- vagy brokkolisor mentén, egeret cserkészve, de mielőtt még rávethette volna magát, egy néma és Pannál is nagyobb fehér alak csapott le az égből, megragadta az egeret, és felrepült a levegőbe, ahol a macska karmai már nem érhették el. A bagoly szárnyai töretlen némasággal csapkodtak, ahogy a Paradise tér mögötti fák egyikére szállt. A macska leült, látszólag átgondolva a történteket, majd folytatta a vadászatot a zöldségek között.

A hold immár fényesen sütött, és magasabban járt a szinte felhőtlen égen. Pan így a fészer tetejéről a parcellák és a marhapiac minden kis részletét tisztán kivehette. Melegházakat, madárijesztőket, galvanizált vasból készült karámokat, esővízgyűjtő hordókat, elrothadt, kidőlt-bedőlt vagy éppenséggel egyenes és takarosan lefestett kerítéseket, sátorként összekötözött borsókarókat látott, és mindez némán terült el a holdfényben, mint egy kísértetjátékhoz felállított színpad.

– Lyra, mi történt velünk? – suttogta Pan.

Nem kapott választ.

A postavonatot kipakolták, és most rövidet füttyentett, majd elindult. Nem a közösségi kert mellett húzódó, a folyót délen átszelő sínekre tért rá, hanem lassan előrement, majd nagy csörömpöléssel visszatolatott egy mellékvágányra. Gőzfelhők szálltak fel a mozdonyból, hogy aztán elsodorja őket a hideg szél.

A folyó túloldalán, a fákon túl újabb vonat közeledett. Nem postavonat volt, nem állt meg a raktárnál, hanem még háromszáz métert ment, és befutott a pályaudvarra. Pan úgy vélte, a readingi helyi járat lehet. Hallotta, hogy a mozdony távoli gőzfütty és fékcsikorgás kíséretében megáll a peron mellett.

Valami más mozgásra is figyelmes lett: tőle balra, a folyón átívelő vashídnál egy férfi sétált, vagy jobban mondva, sietett végig óvakodva a parton, ahol sűrűn nőtt a nád.

Pan azon nyomban lesiklott a fészerről, és némán a férfi felé eredt a hagymaágyások és káposztasorok között. Kerítések és egy rozsdásodó víztartály alatt bújt el, míg végül elérte a közösségi kert peremét, és egy törött kerítésen át kinézett a túlnan elterülő füves rétre.

A férfi a Királyi Posta raktárépülete felé tartott egyre nagyobb körültekintéssel, mígnem a kaputól mintegy száz méterre megállt egy parti fűzfa mellett, szinte átellenben a kert kerítése alatt kuksoló Pannal. Még Pan éles szeme is alig tudta kivenni az árnyékok között, és ha akár egy pillanatra is elfordította volna a tekintetét, teljesen el is vesztette volna szem elől.

Aztán: semmi. A férfit mintha elnyelte volna a föld. Egy perc is eltelt, majd még egy. Pan mögött a városban távoli harangok kondultak kétszer: fél órával múlott éjfél.

Pan végignézett a folyó menti fák vonalán. A fűzfától valamivel balra egy öreg tölgy állt csupaszon, téli lombtalanságban. Tőle jobbra pedig…

Jobbra egy alak mászott át a postaraktár kapuja fölött. A jövevény leugrott, majd végigsietett a parton a fűzfához, ahol az előbbi férfi várakozott.

Néhány pillanatra felhő takarta el a holdat, és Pan az árnyékokba olvadva átbújt a kerítés alatt. Amilyen sebesen csak tudott, szorosan a földre lapulva átszaladt a harmatos füvön a tölgy felé, közben pedig nyitva tartotta a szemét a bagoly és a rejtőzködő férfi után. Amint elérte a fát, felugrott, és karmait kimeresztve megkapaszkodott a kérgen, majd felkúszott egy magas ágra, ahonnét tisztán láthatta a fűzfát, amikor a hold ismét előbújt.

A postaépületből érkezett férfi is arra sietett. Amikor már majdnem odaért, lassított, és az árnyékokat fürkészte, de ekkor halkan előlépett az első, és megszólította. A második férfi ugyanolyan fojtottan válaszolt, aztán mindketten visszahúzódtak a sötétségbe. Túl messze voltak ahhoz, hogy Pan hallja a beszélgetésüket, de volt benne valami cinkos felhang. A két férfi előre megbeszélte a találkozót.

Daimónjaik kutyák voltak: az egyik egy masztiff, a másik egy rövid lábú kotorékeb. A kutyák ugyan nem tudtak fára mászni, de kiszagolhatták volna Pant, aki még jobban az ághoz simult. Halk sutyorgást hallott a férfiak felől, de most sem tudott szavakat kivenni.

A postaépület magas drótkerítése és a folyó között ösvény vezetett a rétről a kert mellett a vasútállomás felé. A Szt. Ebbe plébániáról és a gázgyár melletti, folyóparton zsúfolódó, keskeny utcás házsorokról errefelé jártak az emberek az állomás felé. Pan a tölgyfa ágai között átleselkedve messzebb látott, mint a lenti férfiak, és már előttük észrevette, hogy valaki közeleg a vasút irányából: egy magányos férfi, a hideg ellen felhajtott gallérral.

Ekkor pisszegés hallatszott a fűzfa árnyékából. A két férfi is észrevette a jövevényt.

Aznap, valamivel korábban, egy elegáns, tizenhetedik századi házban, a genfi Szent Péter-katedrális közelében két férfi beszélgetett. Egy könyvtárszobában voltak a második emeleten, amelynek ablakai a téli délután komor fényében fürdő, csendes utcácskára néztek. Egy hosszú mahagóniasztalon itatósok, papírok, tollak és ceruzák, poharak és vizeskancsók hevertek szerteszét, a két férfi azonban a kandallóban égő tűz két oldalán álló fotelekben foglalt helyet.

A vendéglátó Marcel Delamare volt, egy olyan szervezet főtitkára, amelyet a legtöbben csak a székhelye nevén – La Maison Juste – ismertek. Itt találkoztak ők is most. Delamare negyvenes évei elején járó, szemüveges, ápolt férfiú volt, tökéletes szabású öltönye jól illett sötét, őszülő hajához. Daimónja, egy hóbagoly, karosszéke támláján gubbasztott, sárga tekintetét a másik férfi ujjai közt tekergő daimónra, egy skarlátpiros kígyóra meresztve. A látogató, Pierre Binaud, hatvan év körüli lehetett, szigorúan festett papi gallérjában, ami kijárt neki mint az Egyháztanácsi Büntető Törvényszék főbírájának – ez a szervezet felelt a Magisztérium fegyelméért és biztonságáért.

– Nos? – kérdezte Binaud.

– Megint eltűnt egy a Lop Nor-i állomás tudományos munkatársai közül – mondta Delamare.

– Miért? Mit mond az ön ügynöke?

– A hivatalos magyarázat, hogy az eltűnt férfi és a társa a vízfolyások között tévedt el, amelyek sebesen és előjelek nélkül képesek helyet változtatni. Emberpróbáló vidék az, és bárkinek, aki elhagyja az állomást, vezetőt kell magával vinnie. Az ügynökünk jelentése szerint azonban azt beszélik, a sivatagba kerültek, amely a tavon túl terül el. A helyi legendák aranyról szólnak…

– A pokolba a helyi legendákkal! Ezek az emberek kísérleti teológusok voltak, botanikusok, tudós férfiak. Rózsákat kutattak, nem aranyat. De hogy érti, hogy az egyikük eltűnt? Hát a másik?

– Visszatért az állomásra, de azonnal Európa felé vette az irányt. A neve Hassall. Múlt héten beszéltem róla, de talán önt éppen más foglalta le. Az ügynököm úgy véli, rózsamintákat és több dokumentumot is magával vitt.

– Elfogtuk már?

Delamare jól láthatóan önuralmat erőltetett magára.

– Netán felidézhetné, Pierre – kezdte egy pillanat után –, hogy én már Velencében lefogattam volna, de az ön emberei leszavazták az ajánlatomat. A parancs úgy szólt: hadd menjen Brytaniába, majd kövessük, hogy fény derüljön az úti céljára. Nos, már megérkezett, és ma éjjel elfogjuk.

– Tudassa velem, amint megvannak az anyagok. Most pedig térjünk át az ifjú hölgy ügyére. Mit tud róla?

– Az aletiométer…

– Nem, nem, nem. Régimódi, homályos, túl sok teret ad a találgatásoknak. Tényeket akarok, Marcel.

– Van egy új leolvasónk, aki…

– Igen, hallottam hírét. Az új módszer. Jobb, mint a régi?

– Változnak az idők, a tudásunk úgyszintén.

– Ez mit jelent?

– Azt jelenti, hogy olyasmikre derítettünk fényt a lánnyal kapcsolatban, amik korábban nem voltak világosak előttünk. Úgy tűnik, bizonyos jogi és egyéb védelem alatt áll. Szeretném először feltűnés nélkül, csendesen megbontani körülötte ezt a védőhálót, mondhatni, láthatatlanul. Amikor sebezhetővé válik, akkor kell cselekednünk. Addig is…

– Ez csak óvatoskodás – állt fel Binaud. – Túlságosan óvatoskodó, Marcel. Ez nagy jellemhiba. Határozottnak kell lennie. Ragadja meg a kezdeményezést! Találja meg, fogja el, és hozza ide! De ahogy akarja; ezúttal nem fogom felülbírálni a döntését.

Delamare felkelt, hogy kezet fogjon vendégével és kikísérje. Amint egyedül maradtak, a daimónja a vállára röppent, és együtt nézték az ablakból, ahogy a főbíró elsiet. Egyik segédje az aktatáskáját vitte, a másik az esernyőt tartotta, hogy ne ázzon meg a kezdődő hóesésben.

– Nem szívelem, ha félbeszakítanak – jegyezte meg Delamare.

– Nem hinném, hogy észrevette – mondta a daimónja.

– Ó, egy szép napon nagyon is észre fogja venni.

A vasútállomásról érkező férfi szaporán szedte a lábát: alig egy perc múlva már a fához ért, és abban a pillanatban a másik kettő lecsapott rá. Az egyik előlépve a térdére sújtott egy vaskos husánggal, mire a jövevény, felnyögve a sokktól, azonmód a földre rogyott. A másik férfi már rajta is volt, és egy rövid bikacsökkel csépelte a fejét, vállát és karjait.

Senki nem szólt. Az áldozat daimónja, egy kis testű sólyom, vijjogva és vadul csapkodva felröppent, de minduntalan visszahullott, ahogy az emberét elgyöngítették a csapások.

Ekkor azonban Pan holdfényt látott megcsillanni egy kés pengéjén; a postaépületből érkezett férfi felkiáltott és felbukott, a másik támadó azonban újra és újra lesújtott, mígnem áldozata elhallgatott. Pan minden puffanást jól hallott.

A férfi halott volt. A második támadó föltápászkodott, és társára nézett.

– Mit csinált? – kérdezte halkan.

– Az a mocsok elvágta a lábam inát. Utolsó szemét. Nézd csak: vérzek, mint malac a böllérnél.

A férfi masztiffszerű daimónja a földön vinnyogott és vonaglott mellette.

– Fel tudsz állni? – A gyilkos fojtottan, rekedten beszélt, mintha hurutos lenne, és erős liverpooli akcentusa volt.

– Mit gondolsz?

A hangjuk nem emelkedett suttogásnál magasabbra.

– Tudsz egyáltalán mozogni?

Az első férfi megpróbált felkászálódni, de ismét fájdalmasan felnyögött. A másik a kezét nyújtotta, mire sikerült felállnia, de látszott, hogy csak az egyik lábát tudja használni.

– Mihez kezdjünk? – kérdezte.

A hold ragyogóan megvilágította mindhármukat: a gyilkost, a sántát és a halottat. Pan szíve olyan hevesen vert, hogy úgy érezte, hallaniuk kell.

– Ostoba barom. Nem láttad nála a kést? – kérdezte a gyilkos.

– Túl gyors volt…

– Azt hittem, jó vagy ebben. Na, eridj az útból.

Az első férfi néhány lépéssel odébb sántikált. A gyilkos lehajolt, megragadta a halott bokáját, és hátrahúzta a testet a sás közé.

Amikor ismét felbukkant, türelmetlenül intett a társának.

– Támaszkodj rám – szólt. – Már-már hajlok rá, hogy itt hagyjalak. Csak egy átkozott kolonc vagy a nyakamon. Most jöhetek vissza, hogy magam intézzem el, és ez az átokverte hold is egyre jobban süt. Hol van az iszákja? Nem volt nála iszák?

– Nem volt iszákja. Nem volt ennek semmije se.

– Dehogynem. A patvarba!

– Barry majd visszajön veled, oszt segít.

– Túl hangos. Mindég ideges. Adsza a karodat, siess.

– Krisztus a kereszten… óvatosan… ááá, ez fáj…

– Fogd be, és szaporázd! Nem érdekel, hogy fáj. Csak fogd be a pofádat.

Az első férfi átvetette karját a gyilkos vállán, és sántikálva, lassan elhaladt vele a tölgyfa alatt, vissza a folyó mentén. Pan lenézve vérfoltot látott csillogni a füvön a holdfényben.

Várt, amíg a férfiak eltűntek szem elől, aztán készülődött, hogy leugorjon; ám mielőtt megmozdulhatott volna, valami megrezzent a sás között, ahol a hulla feküdt, és egy sápadt, madárszerű alak, hol lezuhanva, hol fölröppenve, de utolsó csepp erejével is Pan felé igyekezett.

Félt megmozdulni. Ha a férfi halott… De ez a daimón is halottnak látszott – akkor hát mit tegyen? Pan készen állt harcra-menekülésre, sőt, ájulásra egyaránt: de a madár már ott volt mellette az ágon, küszködve kapaszkodott, és majdnem leesett – neki kellett elkapnia. A daimón jéghideg volt, és élt, de éppen csak. A férfi tehát még nem halt meg teljesen.

– Segíts – suttogta a madár ziláltan –, segíts rajtunk…

– Jó – felelte –, jó…

– Siess!

Lezuhant az ágról, és csapkodva a sás közé ereszkedett. Pan azonmód lemászott a tölgy törzsén, és oda szökdécselt, ahol a madár eltűnt. A sás között a férfira bukkant, aki még lélegzett, daimónja pedig az arcához simult.

– Daimón… külön… – hallotta Pan.

A férfi kicsit elfordította a fejét, és felnyögött. Pan hallotta a törött csont csikorgását.

– Külön? – motyogta a férfi.

– Igen… megtanultuk…

– Szerencse. Belső zseb. Itt. – Hatalmas erőfeszítéssel fölemelte a kezét, és megérintette felöltője jobb oldalát. – Vedd ki – suttogta.

Pan vigyázva, nehogy fájdalmat okozzon, orrával félretolta a kabát hajtókáját, és közben küzdött a tabuval, mely tiltotta, hogy egy másik ember testéhez érjen. Végül a belső zsebben bőrtárcára bukkant.

– Az az. Vidd magaddal! Ne hagyd, hogy megszerezzék. Most már rajtad múlik minden, és… a te…

Pan megrángatta a tárcát, de az nem engedett, mert a kabát a férfi teste alá csavarodott, aki nem tudott megmozdulni. Némi nehézség után végre sikerült kiszabadítania, és a földre cibálta.

– Vidd azonnal… mielőtt visszajönnek…

A sápadt sólyomdaimón már alig látszott, csak egy fehér, vergődő árnyék volt, mely a férfi bőréhez simult. Pan utálta, amikor az emberek meghaltak, mert a daimónjuk úgy tűnt el, mint ahogy a gyertya lángja lobban el. Szerette volna megvigasztalni ezt a szerencsétlen teremtést, aki tudta, hogy hamarosan szertefoszlik, de még utoljára érezni akarta a melegséget, amit együtt töltött életük során a férfi testében talált. A sebesült még utoljára rekedtesen felsóhajtott, aztán a szép sólyomdaimón kifakult a létezésből.

Most pedig Pannak egészen a Szent Zsófia Kollégiumig és Lyra ágyáig el kellett cipelnie ezt a bőrtárcát.

A foga közé kapta, és a nádas széléhez nyomakodott. Nem volt nehéz, de esetlenül tudta csak vinni, és ami rosszabb, egy másik ember szaga itatta át: verejték, kölni, dohány. Túl közel volt valakihez, aki nem Lyra.

Egészen a közösségi kert kerítéséig jutott, és ott megpihent. Kénytelen lesz lassan haladni, de végtére is, előtte az éjszaka.

Lyra mélyen aludt, amikor valami felriasztotta, mint egy váratlan zuhanás, valami testi érzet: de micsoda? Pan után nyúlt, aztán eszébe jutott, hogy daimónja nincs ott, de akkor talán történt vele valami? Nem ez volt az első éjszaka, hogy egyedül kellett lefeküdnie, és utálta. Micsoda butaság egyedül lófrálni, de Pan nem hallgatott a jó szóra, addig fogja csinálni, amíg egy napon mindketten ráfizetnek.

Egy percig éberen feküdt, de aztán ismét gyűlni kezdett körülötte az álom, és hamarosan megadóan lehunyta a szemét.

Amikor Pan bemászott, Oxford harangjai kettőt harangoztak. Letette a tárcát az asztalra, és megmozgatta állkapcsát, hogy enyhítse a sajgást, majd elhúzta az ablakot kitámasztó könyvet. Tudta, hogy egy regény az, A hiperchorasmiaiak, és Pan szerint Lyra túl sokat foglalkozott vele. Hagyta a földre esni, majd gondosan megmosakodott, mielőtt a tárcát a könyvespolcra tolta volna, hogy elrejtse.

Aztán felszökkent Lyra párnájára. A függönyök közt besütő holdsugárban lekuporodott, és a lány alvó arcába nézett.

Lyra arca kipirult, aranybarna haja nyirkosan tapadt homlokára, ajka, mely olyan sokszor suttogott neki és csókolgatta őt és Willt egyaránt, most összepréselődött, homlokán kis ránc jelent meg és simult ki, mint ahogy a felhők jönnek-mennek a szeles égbolton – mind arról árulkodott, hogy valami nincs rendjén, hogy ez az ember egyre elérhetetlenebbé válik a számára, és viszont.

És sejtelme sem volt, hogyan tegyen ellene. Csak annyit tehetett, hogy a lányhoz közel heveredett le; legalább a bőre még meleg volt és hívogató. Ők legalább még éltek.

2

Ruháik rózsaillata

Lyra arra ébredt, hogy a kollégium órája elüti a nyolcat. Az első néhány percben, amíg ébredezett, és gondolatai még nem zavarták meg, kellemes érzések árasztották el, köztük daimónja bundája a nyaka körül. Ez az érzéki, kölcsönös imádat az élete része volt, amióta csak az eszét tudta.

Igyekezett nem gondolni semmire, míg feküdt, de a gondolatok dagályként zúdultak rá. Kis ráébredések patakjai – egy befejezendő esszé, a mosásra váró ruha, a tudat, hogy ha nem megy le az étkezőterembe kilencig, lemarad a reggeliről – csordogáltak tudatába innen is, onnan is, és alámosták álma homokvárát. Aztán a legnagyobb hullám: Pan és az elhidegülése. Valami közéjük ékelődött, és egyikük sem tudta igazán, micsoda; csak egymásnak beszélhettek róla, ám épp ezt nem tehették meg.

Félrehajtotta a takarókat, és felállt. Megborzongott, mert a Szent Zsófia igencsak takarékoskodott a fűtéssel. Gyorsan megmosdott a csöpp mosdótálban, amely fölött a csap csövei tiltakozva rázkódtak, mielőtt a víz kegyeskedett volna kicsordulni, aztán felvette a skót szoknyát és a világosszürke kardigánt; a többé-kevésbé egyedüli tiszta ruhadarabjait.

Pan eközben mindvégig alvást színlelt a párnán. Amikor fiatalok voltak, ez sosem fordult elő.

– Pan – szólította meg fáradtan.

A daimónnak jönnie kellett, és Lyra tudta, hogy jönni is fog, és valóban: felkelt, nyújtózkodott, és hagyta, hogy a lány a vállára emelje. Lyra kiment a szobából, és elindult lefelé a lépcsőn.

– Lyra, tegyünk úgy, mintha beszélgetnénk – súgta Pan.

– Nem tudom, hogy jó dolog-e színlelésben élni.

– Jobb, mint nem. El akarom mondani, mit láttam múlt éjjel. Fontos.

– Miért nem mondtad akkor, amikor bejöttél?

– Aludtál.

– Úgy aludtam, mint te az imént.

– Akkor hogyhogy nem tudtad, hogy valami fontosat akarok mondani?

– Tudtam. Megéreztem, hogy történt valami. De tudtam, hogy vitatkoznom kell veled, hogy eláruld, és őszintén…

Pan hallgatott. Lyra kilépett a lépcső alján a nyirkos reggelbe. Néhány lány az étkező felé tartott; többen már reggeli után siettek a dolgukra, a könyvtárba, egy előadásra vagy szemináriumra.

– Ó, nem is tudom – fakadt ki végül Lyra. – Belefáradtam ebbe. Mondd el reggeli után.

Fölment a lépcsőn az étkezőterembe, zabkását mert magának, aztán leült a tálkájával egy üres helyre a hosszú asztal mellett. Körülötte vele egykorú lányok fejezték be rántottából, kásából vagy pirítósból álló reggelijüket. Némelyik vidáman csevegett, mások tompán, fáradtan vagy szórakozottan meredtek maguk elé, páran levelet olvastak, vagy csak gépiesen ettek. Lyra sokukat ismerte névről vagy látásból; néhányan kedvességükért és szellemességükért nagyra tartott barátok voltak; mások csak ismerősök; és egypáran, ha nem is voltak éppenséggel ellenségek, de olyan fiatal nők voltak, akiket sosem tudott volna megkedvelni, mert fent hordták az orrukat, gőgösek voltak és hidegek. Itt, ebben a tudós közösségben, ezek között az eszes, szorgalmas vagy éppen pletykás kortársak között otthon kellett volna éreznie magát. Boldognak kellett volna lennie.

Miközben tejet kevert a kásájába, felfigyelt a vele szemben ülő lányra. Miriam Jacobsnak hívták, egy csinos, sötét hajú fruska volt, elég éles eszű, hogy boldoguljon az akadémián anélkül, hogy a szükségesnél többet tett volna; kicsit hiú is, de elég jó természetű, hogy ne bántsa, ha ugratják miatta. Mókus daimónja, Syriax zaklatottan kapaszkodott a hajába, miközben Miriam szájára szorított kézzel olvasott egy levelet. Arca elsápadt.

Senki másnak nem tűnt fel. Amikor Miriam letette a levelet, Lyra áthajolt az asztal fölött. – Miriam, mi a baj?

Miriam pislogott, és akkorát sóhajtott, mintha csak most ébredt volna. A levelet lesodorta az ölébe. – Otthoni dolgok – mondta. – Valami butaság. – Daimónja az ölébe kúszott a levél mellé, miközben Miriam tüntetőleg megjátszotta, hogy nem érdekli a dolog. Vesződsége kárba veszett, mert asztalszomszédjai amúgy sem figyeltek rá.

– Nem tudok segíteni? – kérdezte Lyra.

Pan csatlakozott Syriaxhoz az asztal alatt. Mindkét lány érezte, hogy a daimónjaik beszélgetnek, és akármit mondott is Syriax Pannak, azt hamarosan Lyra is tudni fogja. Miriam tehetetlenül bámult Lyrára. Még egy perc, és sírva fakad.

Lyra fölemelkedett.

– Gyere!

A másik lány olyan állapotban volt, hogy a mástól érkező legkisebb határozottság is olybá tűnt számára, mint mentőöv a háborgó tengeren. Daimónját a mellkasához szorítva, mint egy bárány követte Lyrát ki a teremből, nem is kérdezte, hová mennek.

– Torkig vagyok a kásával, a hideg pirítóssal és a száraz rántottával – mondta Lyra. – Ilyen esetben csak egyvalami segít.

– Mi? – kérdezte Miriam.

– George kávézója.

– De nekem előadásom lesz…

– Nem. Az előadónak lesz előadása, neked és nekem nem. Én pedig tükörtojásra és szalonnára vágyom. Gyere, szedd a lábad! Voltál cserkész?

– Nem.

– Én sem. Nem tudom, miért kérdeztem.

– Esszét kell írnom…

– Ismersz bárkit, akinek nem kell esszét írnia? Több ezer ifjú hölgy és úr késik az esszéjével. Udvariatlanság lenne kilógni a sorból. George kávézója pedig vár. A Cadena még nincs nyitva, különben oda is mehetnénk. Gyere, hideg van. Kérsz egy kabátot?

– Igen… de gyorsan…

Fölszaladtak a kabátjukért. Lyráé kopott, zöld holmi volt, egy kicsit talán szűk is. Miriam kabátja tengerészkék kasmírból készült, és mintha ráöntötték volna.

– És ha bárki megkérdezi, miért nem voltál az előadáson vagy a szemináriumon vagy micsodán, mondhatod, hogy túl zaklatott voltál, és a kedves Lyra sétálni vitt – mondta Lyra, amikor kiléptek a házból.

– Még sosem jártam George kávézójában – jegyezte meg Miriam.

– Ne tréfálj! Biztos megfordultál már ott.

– Tudom, hol van, de… Nem is tudom. Csak azt hittem, nem nekünk való.

George kávézója a vásárcsarnokban volt, amelyet főként kereskedők és munkások látogattak.

– Én kicsi koromtól odajártam – mesélte Lyra. – Úgy értem, egészen kicsi koromtól fogva. Addig tébláboltam kint, amíg nem adtak egy zsömlét, csak kotródjak már el.

– Tényleg?

– Zsömlét vagy nyaklevest. Egy darabig még dolgoztam is ott, mosogattam, teát és kávét főztem. Azt hiszem, kilencéves lehettem.

– A szüleid hagyták… Ó, istenem. Bocsánat. Sajnálom.

Lyra barátai egyedül annyit tudtak a múltjáról, hogy a szülei mindkét részről előkelő család tagjai voltak, akik meghaltak még a lányuk gyerekkorában. Mindenki megértette, hogy mindez nagy bánatot okozott Lyrának, amiről sosem beszélt, és ezért természetesen szárnyra kaptak a találgatások. Miriam most szinte megdermedt szégyenében.

– Nem, akkor már a Jordan Kollégium gyámságában voltam – válaszolt Lyra vidáman. – Ha tudták volna, úgy értem, a Jordan tudósai, akkor azt hiszem, meglepte volna őket a dolog, de el is feledkeztek volna róla, én pedig továbbra is oda jártam volna. Többé-kevésbé azt tettem, amire kedvem szottyant.

– Senki nem tudta, mit csinálsz?

– Csak a házvezetőnő, Mrs. Lonsdale. Heves természet volt. Mindig leszidott, még ha tudta is, hogy semmi haszna. Amikor kellett, tudtam jól viselkedni.

– Mennyi ideig… úgy értem, hány éves voltál, amikor… Bocsánat. Nem akarok tapintatlan lenni.

– Az első emlékem az, amikor a Jordanbe hoztak. Nem tudom, mennyi idős voltam… alighanem még kisbaba. Egy nagydarab férfi vitt magával. Éjfél volt, és villámok csapkodtak, dörgött az ég, zuhogott, mintha dézsából öntenék. A férfi lovon ült, és engem a kabátjába csavarva vitt magával. Aztán egy pisztollyal megdöngetett egy ajtót, amely kinyílt, és odabent fény és meleg fogadott, és akkor átadott valakinek, és azt hiszem, megcsókolt, majd felült a lovára, és ellovagolt. Valószínűleg az apám volt.

Miriam le volt nyűgözve. Igazság szerint Lyra a lóban nem volt biztos, de tetszett neki a gondolata.

– Ez annyira romantikus – mondta Miriam. – És ez az első emléked?

– A legelső. Utána egyszerűen csak… a Jordanben éltem. Azóta is. Neked mi az első emléked?

– A rózsaillat – vágta rá azonnal Miriam.

– Hogyhogy, egy kert?

– Nem, az apám gyára. Szappant és hasonlókat készítettek. A nyakában ültem, és a palackozóban voltunk. Olyan erős, édes illata volt… A férfiak ruhájába is beleivódott, és a feleségeiknek ki kellett mosniuk belőle.

Lyra tisztában volt azzal, hogy Miriam családja gazdag, és vagyonukat a szappanoknak, parfümöknek és hasonló piperéknek köszönhették; Miriamnek szintén hatalmas gyűjteménye volt illatokból és szagos kenőcsökből és samponokból, és a barátnői kedvenc mulatsága az újak kipróbálása volt.

Lyra ekkor döbbent rá, hogy a másik lány sír. Megtorpant, és megérintette Miriam karját.

– Mi a baj, Miriam? Az a levél az oka?

– Papa csődbe ment – válaszolta Miriam remegő hangon. – Az egésznek vége. Erről van szó. Most már tudod.

– Jaj, Miriam, ez szörnyű!

– És mi nem… ők nem tudják… eladják a házat, és nekem el kell hagynom az egyetemet… nem tudják megfizetni…

Nem bírta folytatni. Lyra kitárta karját, és Miriam zokogva hozzábújt. Lyra érezte a lány samponjának illatát, és átfutott az agyán, vajon abban is van-e rózsa.

– Csitt – mondta. – Tudod, hogy vannak ösztöndíjak és különleges pénzalapok és… Meglátod, nem kell elmenned!

– De minden meg fog változni! Mindent el kell adniuk és elköltözniük… Nem is tudom, hova… És Dannynek is ott kell hagynia Cambridge-et, és… minden borzasztó lesz.

– Lefogadom, hogy rosszabbul hangzik, mint amilyen – mondta Lyra. A szeme sarkából látta, hogy Pan Syriaxnak sugdos, és tudta, hogy ő is valami hasonlót mond. – Persze hogy nagyon fejbe kólintott, hogy reggeli közben kellett megtudnod egy levélből. De az emberek túlélik az ilyesmit, esküszöm, és néha a dolgok sokkal jobban alakulnak, mint hinnéd. Lefogadom, hogy nem kell itthagynod az egyetemet.

– De mindenki tudni fogja…

– Hát aztán? Nincs miért szégyenkezned. Az ember családjával bármikor történhetik valami, önhibáján kívül is. Ha bátran szembenézel a helyzettel, csodálni fognak érte.

– Végtére is nem papa hibája.

– Hát persze hogy nem – mondta Lyra, akinek sejtelme sem volt a helyzetről. – Ahogyan a gazdasági történelemórán is tanultuk: ez az üzleti körforgás. Ezek olyan nagy dolgok, hogy lehetetlen nekik ellenállni.

– Csak úgy megtörtént, minden előjel nélkül. – Miriam a zsebében kotorászott. Előhúzta az összegyűrt levelet, és felolvasta: – „A beszállítókkal egyszerűen nem lehetett dűlőre jutni, és hiába utazott papa újra meg újra Latakiába, sehol nem talál jó forrást – a jelek szerint a nagy orvosi vállalatok mindent felvásárolnak mások előtt –, egyszerűen nincs semmi, amit tehetnénk… ez rettenetes…”

– Milyen beszállítók? – kérdezte Lyra. – A rózsáké?

– Igen. Az ottani kertekből vásárolják, és desztillálják, vagy valami hasonló. Rózsaattar. Valami ilyesmi.

– Az angol rózsa nem jó?

– Nem hiszem. Ottani rózsának kell lennie.

– Vagy levendulának. Abból rengeteg nő.

– Ők… én nem tudom!

– Gondolom, az emberek elveszítik a munkájukat – mondta Lyra, ahogy befordultak a Broad utcára a Bodley Könyvtárral szemben. – Akiknek a ruhája rózsaillatú lett.

– Valószínűleg. Ó, ez borzasztó.

– Így van, de el tudod viselni. Miután leültünk, tervet készítünk, hogy mit tehetsz, mik a lehetőségeid, és meglásd, jobban fogod érezni magadat tőle.

A kávézóban Lyra szalonnát és tojást rendelt, meg egy kancsó teát. Miriam semmit nem kért kávén kívül, de Lyra így is szólt George-nak, hogy hozzon egy mazsolás brióst.

– Ha ő nem eszi meg, majd én.

– Nem adnak enni abban a kollégiumban? – kérdezte George, aki sosem látott fürgeséggel szelte a kenyeret, kente a vajat, töltött, sózott, törte fel a tojást. Lyra gyerekkorában nagy csodálója volt a férfi tudományának, amiért fél kézzel egyszerre három tojást is bele tud ütni egy serpenyőbe anélkül, hogy akár egy csepp fehérje félremenjen vagy a tojássárgája szétfolyjon, és még csak héjdarab sem került az ételbe. Egy ízben Lyra két tucat tojást elhasznált csak a próbálkozásra. Nyaklevest kapott érte, amiről ő maga is elismerte, hogy megérdemelte. George manapság nagyobb tisztelettel szólt hozzá, de Lyra még mindig nem tudta megcsinálni a tojástrükköt.

Kért egy ceruzát és egy darab papírt George-tól, és három oszlopot húzott, az egyik tetejére azt írta: Teendők, a másikra: Kiderítendők, a harmadikra meg azt: Amik miatt nem szabad aggódni. Aztán ő és Miriam, valamint két daimónjuk evés közben megtöltötték ezeket javaslatokkal és ötletekkel. Miriam megette a mazsolás brióst, és mire az irka megtelt, egészen felvidult.

– Tessék – mondta Lyra. – Mindig jó ötlet George-hoz eljönni. A Szent Zsófia reggelijei mindig nagyon emelkedettek. Ami meg a Jordant illeti…

– Lefogadom, hogy nem esznek olyan szerényen, mint mi.

– Veszettül nagy ezüsttálak, tele fűszeres rizzsel, resztelt vesével meg heringgel. Az ifjú uraknak a megszokott színvonalat kell biztosítani. Nagyon finom, de nem enném mindennap.

– Köszönöm, Lyra – hálálkodott Miriam. – Sokkal jobban érzem magam. Igazad volt.

– És akkor most mit fogsz tenni?

– Megyek és beszélek dr. Bell-lel. Aztán írok az otthoniaknak.

Dr. Bell volt Miriam felelős tanára, egyfajta erkölcsi irányadó és mentor. Nyers modorú, de jólelkű asszony volt, aki valószínűleg tudja, miként segíthet a lánynak az egyetem.

– Jól van. És számolj majd be a történésekről – figyelmeztette Lyra.

– Úgy lesz – ígérte Miriam.

Miután Miriam távozott, Lyra még pár percig maradt a maradék tea mellett, hogy George-dzsal csevegjen, és sajnálkozva visszautasította az ajánlatát, hogy a karácsonyi szünet idején a kávézóban dolgozzon. Előbb-utóbb azonban óhatatlanul kettesben maradt Pannal.

– Mit mondott neked? – kérdezte Lyra, Miriam daimónjára célozva.

– Hogy valójában Miriam az udvarlója miatt aggódik. Nem tudja, hogyan mondja el neki a hírt, mert azt gondolja, a fiúnak nem fog tetszeni, ha már nem gazdag. A Püspöki Kollégiumban lakik. Valamiféle arisztokrata.

– Azt mondod, rááldoztuk ezt a sok időt és erőfeszítést, és még csak el sem mondta, mi miatt aggódik leginkább? Ez nem igazán tetszik – mondta Lyra, és felvette kopott kabátját. – De ha a fiú így érez, akkor amúgy sem ér fabatkát sem. Pan, úgy sajnálom – mondta hirtelen, ezzel magát is meglepve. – Éppen el akartad mondani, mit láttál az éjjel, és nem volt időm válaszolni. – Távozóban odaintegetett George-nak.

– Láttam egy gyilkosságot – mondta Pan.

3

Poggyászmegőrzés

Lyra megdermedt. A kávéüzlet előtt álltak, a vásárcsarnok bejáratánál, a levegőben pörkölt kávé illata terjengett.

– Hogy mondod? – kérdezte.

– Láttam, amint két férfi megtámad egy harmadikat, és megöli. A közösségi kertnél történt, a postaraktár közelében.

Miközben Lyra lassan kisétált a Market utcára, és visszafelé indult a Szent Zsófiába, Pan az egészet elmesélte neki.

– És úgy tűnt, tudnak az elválasztásról – mondta. – A férfi, aki meghalt, meg a daimónja. Ők is képesek voltak rá. A daimón biztosan meglátott az ágon, és egyenesen felrepült hozzám… vagyis kínlódva, mert a férfi megsebesült… és nem rémült meg, úgy értem, nem ijedt meg attól, hogy egyedül vagyok, ahogy a többség tenné. És a férfi sem.

– És a tárcája? Hol van most?

– A könyvespolcunkon, a német szótár mellett.

– És mit mondott?

– Azt, hogy „Vidd magaddal! Ne hagyd, hogy megszerezzék. Most már rajtad múlik minden, és… a te…” Aztán meghalt.

– Minden rajtunk múlik – ismételte Lyra. – Nos, legjobb lesz, ha vetünk a tárcára egy pillantást.

A Szent Zsófiába érve begyújtottak a gázkályhába a szobában, leültek az asztalhoz, és felkapcsolták a kis anbárlámpát, mert az ég szürke volt és borús.

Lyra elővette a tárcát a polcról. Egyszerű, csat nélküli, összehajtható tárca volt, alig nagyobb, mint a tenyere. Eredetileg recés volt, mint a marokkói kecskebőr, de mostanra zsírosan simára kopott. Egykor talán barna lehetett, de már befeketült, és Pan fogai több helyütt kilukasztották.

Lyra a szagát is érezte: enyhén taszító, kissé fűszeres szag, mint egy verejtékkel elkevert férfi kölnivíz. Pan a mancsával legyezett az orra előtt. Lyra gondosan megvizsgálta a tárcát, nincs-e rajta jelzés vagy monogram, de nem talált semmit.

Kinyitva teljesen szokványosnak, hétköznapinak találta. Négy papírpénz volt benne, hat dollár és száz frank összesen – nem nagy summa. A másik zsebben egy retúr vonatjegyet talált Párizsból Marseilles-be.

– Francia volt? – kérdezte Pan.

– Még nem tudom – felelte Lyra. – Idenézz, itt egy fénykép.

A tárca következő zsebéből egy koszos és sokat forgatott kártyát vett elő, mely a tulajdonosa személyazonosságát igazolta. A fotogram egy negyven év körüli, fekete, göndör hajú és vékony bajuszú férfit ábrázolt.

– Ő az – ismerte fel Pan.

A kártyát Őfelsége Külügyminisztériuma állította ki egy bizonyos Anthony John Roderick Hassall részére, aki brit állampolgár volt, és születési éve alapján harmincnyolc esztendős. A daimónja fényképén kis termetű, sólyomszerű ragadozó madár látszott. Pan érdeklődve és szánakozva nézegette a két fotót.

Lyra ezután egy másik kis kártyát talált, amelyet felismert, mivel egy hasonló az ő erszényében is lapult: a Bodley Könyvtár kölcsönzőjegye volt. Pan meglepetten megnyikkant.

– Az egyetemi karhoz tartozhatott. Nézd csak, az meg micsoda?

Egy újabb kártya, amelyet az egyetem Növénytani Kara állított ki, és dr. Roderick Hassallt a Növénytudományi Fakultás tagjaként jelölte meg.

– Miért akarta bárki megtámadni? – kérdezte Lyra, de nem várt választ. – Gazdagnak nézett ki, vagy vitt magával valamit, vagy mi?

– Azt mondták… – Pan próbálta felidézni az éjszakát. – Az egyikük… a gyilkos… meglepődött, amiért nem talált a férfinál táskát. Mintha számítottak volna rá. De a másik, aki megsebesült, nem akart ezen töprengeni.

– Akkor hát volt nála táska? Vagy aktatáska, bőrönd, vagy bármi más?

– Nem. Semmi.

A következő papírt, amelyet Lyra talált, többször is összehajtogatták, és a hajtásokat ragasztószalaggal erősítették meg. A fejlécén a LAISSEZ-PASSER felirat állt.

– Mi az? – kérdezte Pan.

– Azt hiszem, valamiféle útlevél…

Az Oszmán Birodalom Fényes Portájának Belbiztonsági Minisztériuma állította ki Konstantinápolyban. Francia, angol és anatóliai nyelven az állt benne, hogy Anthony John Roderick Hassall, a brytaniai Oxfordból érkezett botanikus számára engedélyezett az utazás az Oszmán Birodalom országain át, és a hatóságok adjanak meg számára minden segítséget és védelmet.

– Milyen nagy az Oszmán Birodalom? – tudakolta Pan.

– Óriási. Beletartozik Törökország, Szíria, Libanon, Egyiptom, Líbia, és több ezer mérföldre nyúlik keletre is. Azt hiszem. Várj csak, van még egy…

– És még amögött is.

A másik két iratot a Turkesztáni Kánság bocsátotta ki, és Baktria és Szogdia területeire, valamint a Kathaji Mennyei Birodalom Szin Kiang prefektúrájára is kiterjedt. Ezekben is ugyanaz állt, hasonlóképpen megfogalmazva, mint az Oszmán Birodalom laissez-passer levelében.

– Lejártak – jegyezte meg Lyra.

– De a Szin Kiang-i korábbi, mint a turkesztáni. Vagyis onnan jött, és nagyjából… három hónapba telt. Hosszú az út.

– Van ám itt még valami.

Lyra ujjai egy újabb papírra leltek egy belső zsebben. Előhúzván kihajtogatta, és látta, hogy más, mint a többi: egy gőzhajótársaság brosúrája volt, amely utat hirdetett egy SS Zenobia nevű hajón Levantéba. A Birodalmi Keleti Hajótársaság adta ki, és az angol szöveg „A romantika és a napsütés világá”-t ígérte.

– „Selymek és parfümök” – olvasta Pan –, „szőnyegek és csemegék, damaszkuszi kardok és a csillagos égbolt alatt csillogó gyönyörű szempárok világa…”

– „Táncoljon Carlo Pomerini és Szerenád Zenekara andalító muzsikájára” – olvasta Lyra –, „borzongjon jólesően a Földközi-tenger nyugodt vizein játszó holdfény lágy suttogásától…” Hogyan képes suttogni a holdfény? „A Birodalmi Keleti Hajótársaság útjai kaput nyitnak egy csupa báj világba…” Várj csak, Pan, ide nézz!

A hátoldalon egy táblázat mutatta az érkezési és indulási időpontokat a különböző kikötőkben. A hajó április 17-én, csütörtökön hagyja majd el Londont, és május 23-án tér vissza Southamptonba, közben tizennégy várost érint. Valaki bekarikázta a május 12-ei hétfőt, amikor a Zenobia Szmirnában köt ki, és egy vonallal összekötötte egy kézzel írt jegyzettel:

Antalija kávézó, Szulejmán tér, de. 11 óra.

– Egy találka! – kiáltott fel Pan.

Az asztalról a kandallópárkányra ugrott, és mancsát a falnak támasztva felágaskodott, hogy megnézze a felakasztott naptárat.

– Nem idén… várj csak… jövőre! – mondta. – Akkor stimmelnek a hét napjai. Még nem került rá sor. Mit tegyünk?

– Nos… – kezdte Lyra –, igazán el kellene vinnünk a rendőrségre. Úgy értem, ez nem is kétséges, igaz?

– Nem – ugrott vissza Pan az asztalra. Megfordította a papírokat, hogy alaposabban áttanulmányozhassa őket. – Más nincs a tárcában?

– Azt hiszem, nincs. – Lyra megint átnézte, és bedugta ujjait a zsebekbe. – Nem is… várj csak… van itt valami… Egy érme?

Megfordította a tárcát, és megrázta. Nem pénzérme hullott ki belőle, hanem egy kulcs egy kerek fémbilétával, rajta a 36-os számmal.

– Olyan, mint… – mondta Pan.

– Igen. Láttunk már ilyet… Volt is ilyenünk. Mikor is?

– Tavaly… A vasútállomáson…

– Poggyászmegőrző! – kiáltott fel Lyra. – Valamit betett a poggyászmegőrzőbe.

– A bőröndöt, amiről azt hitték, nála lesz?

– Még ott kell lennie.

Elkerekedett szemmel néztek össze.

Aztán Lyra megrázta a fejét. – A rendőrségre kéne mennünk – mondta. – Megtettük, amit bárki más tett volna, megnéztük, kié a tárca, és… és…

– Hát, elvihetnénk a Botanikus Kertbe. A növénytani részlegre. Ők tudni fogják, ki volt.

– Igen, csakhogy azt is tudjuk, hogy megölték. Vagyis ez az ügy a rendőrségre tartozik. Muszáj ezt tennünk, Pan.

– Hm – fontolgatta a daimón. – Gondolom.

– De nem látom okát, miért ne másolhatnánk le néhány dolgot. Az utazása dátumait, a szmirnai találkát…

Azzal leírta ezeket.

– Ez minden? – tudakolta Pan.

– Igen. Megpróbálom visszatenni mindet a helyére, aztán irány a rendőrség.

– Miért is csináljuk ezt voltaképpen? Miért másoljuk le ezeket?

Lyra egy pillanatra rábámult, aztán lenézett a tárcára.

– Csak kíváncsiságból – felelte. – Semmi közünk hozzá, azt leszámítva, hogy tudjuk, hogyan került a sás közé. Vagyis mégiscsak közünk van hozzá.

– És azt is mondta, hogy minden rajtunk múlik, ne feledd.

Lyra eloltotta a tüzet, becsukta az ajtót, és zsebében a tárcával elindultak a Szent Aldát úton lévő rendőrségre.

Húsz perccel később a pultnál várakoztak, miközben a szolgálatos őrmester egy horgászengedélyért folyamodó férfival foglalkozott, aki nem akart belenyugodni abba, hogy azt a folyóhatóságnak kell kiállítania, nem a rendőrségnek. Olyan hosszan vitatkozott, hogy Lyra leült az egyetlen székre, és felkészült rá, hogy ebédig itt kell rostokolnia.

Pan az öléből tekintgetett körbe. Amikor két másik rendőr jött ki az egyik hátsó irodából, és megálltak a pult mellett beszélgetni, Pan feléjük fordult, és egy pillanattal később Lyra érezte, hogy a daimón karmai a kezébe mélyednek.

Nem mutatta jelét, hogy megérezte. Egy pillanat, és Pan úgyis elmondja, és így is lett: a daimón felsiklott a válláig, és odasúgta:

– Ott a tegnap éjszakai férfi. Ő a gyilkos. Biztos vagyok benne.

A magasabb, tagbaszakadt rendőrre gondolt. Lyra hallotta, hogy a férfi így szól a társához:

– Nem, ez túlóra, teljesen törvényes. Minden a szabályzat szerint. Semmi kétség felőle.

Kellemetlen, nyers és kásás hangja volt, liverpooli akcentussal beszélt. Abban a pillanatban a férfi, aki horgászengedélyt akart kiváltani, elfordult a szolgálatos őrmestertől, és odavetette:

– Nos, ha biztos benne, akkor nincs más választásom. De írásban kérem.

– Jöjjön vissza ma délután, és a pultnál lévő kollégám ad róla egy igazolást – mondta az őrmester, és a másik kettőre kacsintott.

– Rendben, úgy lesz. Nem adom fel.

– Nem, ne is tegye, uram. Igen, kisasszony? Miben segíthetek?

Lyrára nézett, és a másik két rendőr is rájuk figyelt.

A lány felállt.

– Nem tudom, jó helyen járok-e, de ellopták a kerékpáromat.

– Akkor jó helyen jár, kisasszony. Töltse ki ezt az űrlapot, és meglátjuk, mit tehetünk.

Lyra átvette a nyomtatványt, és azt mondta:

– Kicsit sietek. Visszahozhatom később?

– Amikor csak szeretné, kisasszony.

Mivel Lyra kérdése nem volt túl érdekes, a rendőr elfordult, és csatlakozott a túlóráról folytatott beszélgetéshez. Egy perccel később Lyra és Pan már ismét az utcán voltak.

– No, és most mihez kezdjünk? – kérdezte Pan.

– Természetesen elmegyünk a poggyászmegőrzőbe.

De előbb Lyra látni szerette volna a folyópartot. Miközben átvágtak Carfaxon a vár felé, megint átbeszélte Pannal a történteket, és mindketten olyan aggályosan udvariasak és figyelmesek voltak a másikkal, hogy az már szinte fájdalmat okozott. Mindenki, akit Lyra az utcákon és a boltokban látott, mindenki, akivel a vásárcsarnokban beszélt, teljesen fesztelenül viselkedett a daimónjával. George, a kávézótulajdonos daimónja, egy hivalkodó patkány, a köténye mellzsebében ücsörögve tett gunyoros megjegyzést mindenre maga körül, ahogyan tette már Lyra gyerekkorában is, és tökéletesen meg volt elégedve George-dzsal, ahogy a férfi is vele. Csak Lyra és Pan voltak boldogtalanok együtt.

Ezért erősen próbálkoztak. Elmentek a közösségi kertbe, megnézték a kaput a Királyi Posta raktárának magas kerítésén, amelyen a második támadó átmászott, és a vasútállomásról elvezető ösvényt, ahonnan az áldozat érkezett.

Piacnap volt; a mellékvágányokra állított vonatszerelvények csikorgása és a gépet javító fúró vagy csiszoló postaépületből kiszűrődő zúgása mellett Lyra a távolból karámba zárt marhák bőgését hallotta. Mindenütt emberek jártak-keltek.

– Valaki lehet, hogy minket figyel – mondta.

– Lehet.

– Szóval csak bóklásszunk, mintha csak ábrándoznánk.

Lyra lassan körülnézett. A folyó és a kert parcellái közti, durván ápolt réten álltak, ahol emberek sétáltak és piknikeztek nyáron, vagy fürödtek a parton, vagy futballoztak. Lyra Oxfordnak ezt a részét nem ismerte úgy, mint a tenyerét, őt a hűsége inkább a jerichói utcakölykökhöz fűzte, fél mérfölddel északra. Sok csatát megvívott az itteni és Szt. Ebbe-beli bandákkal azokban az időkben, mielőtt elutazott volna északra, és teljesen elhagyta volna a világát. Még most, húszéves, művelt ifjú hölgyként, a Szent Zsófia diákjaként is zsigeri félelem fogta el attól, hogy ellenséges területen áll.

Lassan elindult, átsétált a füvön a folyópartra, és igyekezett úgy tenni, mint akitől mi sem áll távolabb, mint egy gyilkosság helyszínének felderítése.

Megálltak, hogy végignézzék, amint egy szénnel megrakodott vonat lassan eldöcög jobbról a folyón átívelő fahíd felé. A vonatok sosem dübörögtek át gyorsan. Hallották a hídon zakatoló szénszállító vagonokat, és figyelték, ahogy a szerelvény balra kanyarodik egy elágazásnál a gázgyár felé, majd ráfut egy mellékvágányra a főépület mellett, ahol éjjel-nappal morajlottak a kohók.

Lyra megszólalt.

– Pan, ha nem támadták volna meg, merre ment volna? Hová vezet az ösvény?

A közösségi kert déli peremén álltak, ahol Pan először meglátta a fűzfa alatt rejtőző férfiakat. Ahogy a folyó felé néztek, a két fa pontosan előttük állt, mintegy száz méterre. Ha a férfit nem támadták volna meg, az ösvény továbbvitte volna a part mentén, ahol a folyó balra kanyarodott. Lyra és Pan, anélkül hogy megbeszélték volna, lassan arrafelé sétáltak, hogy lássák, hová tarthatott.

Az ösvény közvetlenül a part mellett futott egy gyaloghíd felé, át a patak fölött, amely a gázgyár körüli, szorosan egymás hátához épített házaktól zsúfolt, keskeny utcákba torkollt, majd Szt. Ebbe parókiájához tartott.

– Szóval oda készült – jegyezte meg Pan.

– Talán nem is tudta. Talán csak az ösvényt követte.

– És onnan jöhetett a másik férfi… amelyik nem a posta felől érkezett.

– Onnan bárhová el lehet jutni – mondta Lyra. – Az a sok kusza utca a Szt. Ebbében, aztán a Szt. Aldátnál és Carfaxban… Bárhová mehetett.

– De mi sosem fogjuk megtalálni, ha csak találgatunk.

Mindketten tudták, miért beszélgetnek így a patak fölötti gyaloghíd lábánál. Egyikük sem akarta megnézni a helyet, ahol a férfit megölték.

– De muszáj lesz – mondta a lány, és a daimón ráfelelt:

– Igen. Gyerünk.

Megfordultak, és végigsétáltak a folyó mentén a fűzfa és a tölgy felé, ahol sűrűn nőtt a sás, és az út sáros volt. Lyra közömbösen körbepillantott, de nem látott semmilyen elvetemült vagy fenyegető alakot, csak gyerekek játszottak valamivel lejjebb a patak mentén, és néhány férfi kertészkedett, egy idős pár pedig kart karba öltve, bevásárlószatyrokat cipelve ment elöl az ösvényen.

Elmentek az idős pár mellett, akik mosolyogva biccentettek, amikor Lyra rájuk köszönt, aztán már a tölgy alá is értek. Pan leugrott Lyra válláról, és megmutatta, hol feküdt az ágon, majd ismét leszökkent, és a fűben a fűzfa felé surrant.

A lány követte, közben küzdelem jelei után kutatott a földön, de csak füvet és összetaposott sarat talált, ami nem különbözött az ösvény többi szakaszától.

– Nem jön senki? – kérdezte Pan.

A daimón a vállára ugrott, és körülnézett. – Egy asszony jön át a gyaloghídon egy kisgyerekkel és egy szatyorral. Senki más.

– Nézzünk körül a sásban. Nagyjából itt volt, ugye?

– Igen. Pontosan ott.

– És levonszolta a halottat a vízhez?

– A sás közé, de nem teljesen. Legalábbis ameddig figyeltem. Valószínűleg később visszajött, és elintézte.

Lyra elhagyta az ösvényt, és lement a lejtőn a sás közé. A növények magasra nőttek, a part pedig meredek volt, ezért alig hat lépésre az úttól már senki nem láthatta a rét felől. Nehezen maradt talpon, és a cipője is biztos tönkremegy, de sikerült megőriznie az egyensúlyát, és leguggolva gondosan körülnézett. A sás itt-ott meghajlott, a szára eltört, mintha valamit végigvonszoltak volna a sárban, valamit, ami akár emberméretű is lehetett.

Testnek azonban nyoma sem volt.

– Nem ólálkodhatunk itt sokáig – mondta, és kikecmergett a sás közül. – Nagyon gyanús lenne.

– Akkor irány az állomás.

Ahogy végigmentek az ösvényen a postaraktár mellett, hallották tizenegyet kongani a Püspöki Kollégium nagyharangját, és Lyrának eszébe jutott az előadás, az utolsó abban a negyedévben, amelyen éppen akkor részt kellett volna vennie. Annie és Helen viszont ott lesznek, és el tudja kérni tőlük a jegyzeteiket, talán az a jóképű, visszahúzódó fiú a Magdalenből is ott ül majd hátul, mint máskor, és talán ezúttal odaülhetett volna mellé, vajon mi sül ki belőle, és minden megint rendben lenne. Csakhogy, amíg a szekrénykulcs a zsebében lapult, semmi nem lehetett rendben.

– Korábban te cselekedtél megfontolatlanul – mondta Pan –, és én tartottalak vissza. Mostanra megváltoztunk.

Lyra bólintott.

– Nos, mint tudod, változnak a dolgok… Várhatunk is, Pan, aztán visszamehetünk a Szt. Aldátba, amikor az a rendőr már nincs szolgálatban. Akár ma este is, mondjuk, hatkor. Nem lehetnek mind a cinkosai. Biztos van ott becsületes rendőr is. Itt nem csak… nem csak lopásról van szó. Ez gyilkosság.

– Tudom. Láttam.

– És talán, ha nem így teszünk, azzal segítünk a gyilkosnak, hogy megússza. Ha belekontárkodunk a nyomozásba. Az nem lehet helyes.

– Ez meg a másik – jegyezte meg a daimón.

– Mi?

– Korábban optimista voltál. Azt gondoltad, bármit teszünk is, az jól fog elsülni. Még azután is ezt gondoltad, hogy visszajöttünk északról. Most óvatos vagy, aggodalmaskodó… Pesszimista.

Lyra tudta, hogy Pannak igaza van, mégsem volt rendjén, hogy ilyen vádlón beszélt vele, mintha ő lenne a hibás.

– Korábban fiatal voltam. – Csak ennyit bírt mondani.

Pan nem válaszolt.

Ameddig el nem érték a vasútállomást, nem szóltak többet egymáshoz. Akkor Lyra megszólalt: – Pan, gyere ide –, mire a daimón rögtön a kezébe ugrott. A lány a vállára tette, és halkan azt mondta neki: – Figyelned kell hátrafelé. Lehet, hogy valaki minket néz.

A daimón megfordult és elfészkelődött, miközben Lyra fölment a bejárati lépcsőn. – Ne menj egyenesen a szekrényekhez – mormolta. – Előbb nézegesd a képes újságokat. Kiderítem, nem ődöng és leskelődik-e valaki a környéken.

Lyra bólintott, aztán az állomás ajtaján belépve balra fordult, és a könyvárushoz sétált. Miközben egymás után végigpörgette a magazinokat, Pan megfigyelte a jegyért sorba álló, asztalnál kávét iszogató, menetrendet böngésző vagy az információs pultnál kérdezősködő férfiakat és nőket.

– Úgy tűnik, mindenkinek dolga van – mondta halkan. – Nem látok senkit, aki csak úgy lődörögne.

Lyrának a zsebében ott lapult a szekrénykulcs.

– Menjek? – kérdezte.

– Igen, indulj el. De ne siess! Csak sétálj természetesen. Nézd az órát, vagy az utastájékoztató táblát, vagy valamit…

Visszatette a képes újságot, és elfordult a könyvárustól. Úgy érezte, száz szempár tapad rá, de megpróbált közönyösen átvágni a terem másik végébe a poggyászmegőrzőhöz.

– Eddig minden rendben – jelentette Pan. – Senki nem figyel. Csináld, most!

A 36-os szekrény derékmagasságban volt. Lyra elfordította a kulcsot, kinyitotta az ajtót, és egy ütött-kopott vászon hátizsákot talált bent.

– Remélem, nem túl nehéz – mormolta, és kivette; a kulcsot a zárban hagyta.

A zsák nehéz volt, de könnyűszerrel a vállára vetette.

– Bárcsak képesek volnánk arra, amire Will – mondta.

Pan tudta, mire gondol. Will Parrynek hatalmában állt láthatatlanná válni, és ez megdöbbentette az északi boszorkányokat is, akik hasonlóképpen váltak köddé: minden érdekességet eltüntettek magukkal kapcsolatban, amíg jóformán észrevehetetlenné nem váltak. A fiú egész életében ezt gyakorolta, nehogy feltűnjön az olyanoknak, mint a rendőrök és a gyámügyesek, akik megkérdezték volna, mit keres ez a gyerek iskolán kívül, és puhatolózásuk következtében el kellett volna válnia imádott édesanyjától, akit mindenféle valótlan félelmek és rögeszmék gyötörtek.

Amikor Will elmesélte Lyrának, hogyan kellett élnie, és milyen nehéz volt észrevétlennek maradni, a lány először is megdöbbent azon, hogyan élhet bárki ilyen magányosan, másodszor meghatódott a fiú bátorságán, harmadszor pedig egyáltalán nem lepte meg, hogy a boszorkányok olyan nagyra értékelték Will képességét.

Mint olyan sokszor, most is eltűnődött azon, mit csinálhat a fiú, és biztonságban van-e az anyja, és hogy nézhet ki manapság… Ekkor Pan azt suttogta:

– Eddig rendben. De menj egy kicsit gyorsabban. Van egy férfi az állomás lépcsőjén, aki minduntalan felénk tekinget.

Már az állomás bejárata előtt jártak, ahol a taxik és buszok letették és felvették az utasokat. Lyra annyira belemerült a Will-lel kapcsolatos gondolataiba, hogy észre sem vette, hogy ideértek.

– Hogy néz ki? – kérdezte halkan.

– Nagydarab. Fekete nemezkalapja van. A daimónja olyan, mint egy masztiff.

Lyra megszaporázta lépteit, és a Hythebridge út és a városközpont felé vette az irányt.

– Mit csinál?

– Még mindig figyel.

Természetesen a Jordanbe az egyenes út lett volna a leggyorsabb, ugyanakkor az volt a legveszedelmesebb is, mert a Hythebridge úton és aztán a George úton is végig jól láthatók lennének.

– Még mindig lát minket? – kérdezte.

– Nem… a hotel eltakar.

– Akkor kapaszkodj.

– Mit akarsz…

Lyra hirtelen átrohant az úton, és átbújt a szénrakodópart körüli korlát alatt, ahol a csatornán közlekedő bárkák rakodtak ki. Nem törődött az emberekkel, akik abbahagyták a munkát, hogy őt nézzék, futva megkerülte a gőzdarut, befordult a Csatornahivatal épülete mögé, majd a keskeny utcán át a George utcával párhuzamos sikátorba rohant.

– Nem látom – forgatta a fejét Pan.

Lyra kiszaladt a Bulwarks utcára, mely két magas fal között futott, olyan szűken, hogy ha széttárt karral elérte volna mindkettőt. Itt senki nem láthatta: senki nem segíthet rajta, ha a vesztébe rohan… De elérte a sikátor végét, és élesen befordult egy újabb közbe, amely a Szent Péter-oratórium mögött húzódott, majd kibukkant a New Inn Hall utcára, amelyen vásárlók tolongtak.

– Eddig rendben volnánk – jegyezte meg Pan.

Átvágtak az utcán a Sew’s közbe: ez kis, dohos sikátor volt a Clarendon Hotel mellett. Egy férfi rakott meg komótosan egy nagy kukát, formátlan kocadaimónja mellette hevert a földön, és egy tarlórépán csámcsogott. Lyra átugrotta a disznót, mire a férfi hátrahőkölt, és szájából kiesett a cigaretta.

– Hé! – kiáltotta, de akkor már Lyra kint is volt a Cornmarketen, a város fő bevásárlóutcáján, mely tele volt járókelőkkel és árukihordó kocsikkal.

– Tartsd nyitva a szemed – zihálta félig kifulladva.

Átszaladt az úton, végig egy sikátoron az Aranykereszt fogadó mellett a vásárcsarnok felé.

– Le kell lassítanom – mondta. – Ez piszkosul nehéz.

A piacon már szokványos tempóban vágott át, és miközben ő előrefelé, Pan pedig hátrafelé figyelt, próbált úrrá lenni a lihegésén. Már csak rövid út volt hátra: ki a Marketre, aztán balra a Turl utcára, és alig ötven méterre már ott lesz a Jordan Kollégium. Kevesebb mint egy perc van addig. Lyra minden izmán uralkodva, nyugodtan az épület felé sétált.

Abban a pillanatban, hogy bementek, egy alak lépett ki az ajtón a portásfülke elé.

– Lyra! Szia! Jó volt ez a szemeszter?

A nagydarab, vörös hajú, barátságos dr. Polstead volt az, a történész, akivel most a legkevésbé sem akart beszélni. A férfi néhány éve elhagyta a Jordant, és a Durham Kollégiumba költözött a Broad utca túloldalán, de a teendői kétségkívül erre vitték néhanapján.

– Igen, köszönöm – felelte Lyra közömbösen.

Abban a pillanatban egy csapat egyetemista haladt át a kapun, útban egy órára vagy előadásra. Lyra ügyet sem vetett rájuk, ők azonban, ahogy sejtette is, mind ránéztek. Még a beszélgetésük is elhalt, mialatt elmentek mellette, mintha rájuk tört volna a félénkség. Mire átjutottak, dr. Polstead letett róla, hogy bővebb választ kapjon Lyrától, és a portás felé fordult, ezért a lány is továbbment. Két perccel később ő és Pan már kis szobájukban ültek az egyes számú lépcső tetejénél, és bezárták az ajtót maguk után.

– Hát, most már elköteleztük magunkat – mondta Pan.

4

A kollégiumi ezüst

– Mi volt a baj? – tudakolta Marcel Delamare.

A főtitkár a La Maison Juste-ben lévő irodájában állva intézte a kérdést egy hanyag öltözetű, sötét hajú, karcsú fiatalemberhez, aki feszülten és duzzogva, lábát kinyújtva, kezét zsebre vágva dőlt hátra egy kereveten. Karvalydaimónja ellenségesen meredt Delamare-ra.

– Ha kontárokat alkalmaz…

– Feleljen!

A fiatalember vállat vont.

– Elfuserálták. Kétbalkezesek.

– Meghalt?

– Úgy tűnik.

– Mégsem találtak nála semmit. Nem vitt magával bőröndöt vagy táskát?

– Ilyen részletről nincs tudomásom. De nem hiszem.

– Akkor nézzen utána még egyszer, ezúttal alaposabban!

A fiatalember lustán félrelegyintette az ötletet. Szemöldökét összevonva félig lehunyta szemét, fehér homlokán verejték gyöngyözött.

– Rosszul érzi magát? – kérdezte Delamare.

– Tudja, milyen hatással van rám az új módszer. Komoly megerőltetést jelent az idegrendszernek.

– Elég jól megfizetik azért, hogy tűrje. Különben is, megmondtam, hogy ne használja ezt az új metódust. Nem bízom benne.

– Rendben, utánanézek, de nem most. Előbb össze kell szednem magam. De egyet elárulhatok: valaki végignézte.

– Végignézte a műveletet? Kicsoda?

– Fogalmam sincs. Nem tudtam megállapítani. De volt ott valaki más is, aki mindent látott.

– Az intézőink rájöttek?

– Nem.

– Csak ennyit tud mondani erről?

– Csak ennyit tudok. Ennyit lehetséges megtudni. Kivéve…

Elhallgatott. A főtitkár már hozzászokott a modorához, és türelmesen várakozott. A fiatalember kisvártatva folytatta:

– Kivéve, hogy lehetett az a lány is. Persze nem láttam. De lehetett ő.

Közben árgus szemmel leste Delamare-t. Munkaadója az íróasztalhoz ült, és néhány mondatot vetett egy fejléces papírra, majd összehajtotta, és rácsattintotta töltőtollára a kupakot.

– Tessék, Olivier. Vigye ezt a bankba, aztán pihenjen. Egyen rendesen. Őrizze meg az erejét.

A fiatalember kihajtogatta és elolvasta a papírt, mielőtt zsebre tette volna, majd egy szó nélkül távozott. De valamit észrevett, amit már korábban is megfigyelt: a lány említésére Marcel Delamare szája megrándult.

Lyra letette a padlóra a hátizsákot, és a régi fotelbe süppedt.

– Miért bújtál el, amikor dr. Polstead kijött a kapun? – kérdezte.

– Nem bújtam el – tiltakozott Pantalaimon.

– Dehogynem. Amint meghallottad a hangját, azonnal a kabátom alá furakodtál.

– Csak nem akartam útban lenni – mondta a daimón. – Nyissuk ezt ki, és vessünk rá egy pillantást! – Megvizsgálta a hátizsákot, és orrával megemelte a csatokat. – Bizonyosan az övé. Ugyanaz a szag. Másmilyen kölni, mint amit Miriam apja gyárt.

– Most nincs erre időnk – hűtötte le Lyra. – Húsz percünk van visszaérni a Szent Zsófiába dr. Liebersonhoz.

A félév végén minden hallgatónak találkoznia kellett a témavezetőjével: az alkalom egyszerre szolgált felmérésként, figyelmeztetésként, hogy tanuljanak szorgosabban, dicséretként a jó munkáért, valamint arra, hogy javaslatot kapjanak a szünidei olvasmánylistára. Lyra még sosem késett el egy ilyen találkozóról sem, de ha nem siet…

Fölállt, Pan azonban nem mozdult.

– El kellene rejtenünk ezt – figyelmeztette a daimón.

– Mi? De hiszen ide senki nem jön be! Tökéletes biztonságban van.

– Komolyan beszélek. Gondolj csak a tegnap esti férfira! Valakinek annyira kellett ez a táska, hogy megölte érte.

Lyra elismerte daimónja igazát, és felhajtotta az elnyűtt takarót. A padlódeszkák alatt volt egy üreg, ahol már korábban is elrejtettek ezt-azt. Szorosan bár, de sikerült betuszkolniuk a hátizsákot, és visszahajtották a szőnyeget. Ahogy Lyra leszaladt a lépcsőn, hallotta, hogy a Jordan toronyórája háromnegyed tizenkettőt üt.

Egy perccel a megbeszélt idő előtt értek oda, és kimelegedve, vörös arccal voltak kénytelenek végigülni dr. Lieberson értékelőjét. A jelek szerint Lyra jó munkát végzett, és kezdte megérteni a mediterrán és bizánci politika finomságait, bár mindig fennállt a veszélye annak, hogy az események felületes ismeretét összetéveszti a mögöttes elvek mély megértésével. Lyra hevesen bólogatott egyetértése jeléül. Maga is ezt írta volna. Tanára, egy szigorú frizurára vágott szőke hajú fiatal nő tengelicedaimónnal, kétkedve nézett rá.

– Szakítson időt az olvasásra – mondta. – Frankopan kiváló. Hughes-Williams is nagyon jó fejezetet írt a levantei kereskedelemről. Ne feledje…

– Ó, igen, a kereskedelem. Dr. Lieberson, elnézést, amiért félbeszakítom, de a levantei kereskedelemnek mindig is részét képezték a rózsák és parfümök meg a hasonlók?

– És a felfedezése után a dohánylevél is. A rózsaolaj és rózsaesszencia legfőbb forrása a középkorban Bulgária volt. Az ottani kereskedelem azonban megsínylette a balkáni háborúkat és az Oszmán Birodalom által a Boszporuszon átmenő forgalomra kirótt vámokat, ráadásul az éghajlat is megváltozott kissé, és a bolgár rózsakertészek egyre nehezebbnek találták a legjobb fajták termesztését, így a kereskedelem egyre keletebbre tolódott.

– Nem tudja, most miért akadozik?

– Akadozik?

Lyra röviden beszámolt Miriam apjáról és a nehézségeiről, hogy alapanyagot szerezzen a gyára számára.

– Érdekes – jegyezte meg dr. Lieberson. – Tudja, a történelem nem egy befejezett dolog. Folyamatosan zajlik. Azt hiszem, manapság főként a helyi politika okozhat gondot. Majd utánanézek. Kellemes szünidőt!

Az első negyedév végét több rituális esemény jelezte, amelyek kollégiumról kollégiumra változtak. A Szent Zsófia meglehetősen vaskalaposan állt hozzá ezekhez, és „ha már muszáj” volt, mert semmiképp nem kerülhette el az ünnepséget, a szokásosnál alig valamivel jobb vacsorával állt elő. A Jordan Kollégium ezzel szemben pompás és ínyenc lakomát rendezett. Lyra gyerekkorában mindig nagyon várta az alapító lakomát, nem mintha meghívták volna, de ilyenkor tudott pár guinea-t keresni az ezüstnemű kifényesítésével. Ez a feladat maga is hagyománnyá vált, és Lyra egy gyors ebéd után a Szent Zsófiában (ekkorra Miriam már jobb kedvre derült) átsietett a Jordan kamrájába, ahol Mr. Cawson, a sáfár rakosgatta ki az edényeket, tányérokat, tálakat és a nagy doboz súrolóport.

A sáfár volt az összes kollégiumi ceremóniáért, a lakomákért, az ezüstért, az ejtőzőszobáért és valamennyi luxuscikkért felelős rangidős szolga. Lyra egykor Mr. Cawsontól rettegett a legjobban Oxfordban, de az utóbbi időben, teljesen váratlanul, időnként felcsillant az emberség szikrája a férfiban. A lány most a zöld posztóval letakart hosszú asztalnál ült, nedves törlőrongyot mártogatott a súrolóporba, és addig törölgette a tálakat és kelyheket, míg felületük elolvadni és feloldódni nem látszott a naftalámpák fényében.

– Szép munka – szólt Mr. Cawson, kezében forgatva egy tálkát, hogy szemügyre vehesse hibátlan csillogását.

– Mennyit ér ez az egész, Mr. Cawson? – kérdezte Lyra, és felemelte a legnagyobb tálat, egy sekély, hatvan centiméter átmérőjű tányért, amelynek közepén tálka formájú bemélyedés volt.

– Felbecsülhetetlen – felelte a férfi. – Pótolhatatlan. Manapság már nem lehet ilyesmit vásárolni, mert már nem készítenek ilyeneket. Elveszett a tudás. Az ott – pillantott a nagy tálra, amelyet Lyra sikált éppen – háromszáznegyven éves, és olyan vastag, mint két guinea. Nem lehet semmilyen ésszel felfogható pénzbeli értéket hozzárendelni. És – sóhajtott – alighanem ez a lakoma az utolsó alkalom, hogy használjuk.

– Tényleg? Mire való?

– Még sosem maradtál a teljes lakoma idejére, ugye, Lyra? – kérdezte az öregember. – Sokszor vacsoráztál az étkezőteremben, és gyakran még a főasztalnál is… de sosem vettél részt egy teljes lakomán, igaz?

– Nos, senki nem hívott volna meg – felelte Lyra jámborul. – Nem lett volna helyes. Utána sem engedtek soha az ejtőzőszobába, nem beszélve a többiről.

Mr. Cawson kifejezéstelen arccal hümmögött.

– Szóval soha nem láttam, mire való ez a nagy tál. Trüffelgolyóknak a desszerthez?

– Próbáld csak letenni.

Lyra letette a posztóra, de a tál a gömbölyű alja miatt sután az egyik oldalára billent.

– Nehézkesnek látszik – jegyezte meg.

– Mert nem arra való, hogy letegyék, hanem hogy kézben vigyék. Ez egy rózsavizes tál.

– Rózsavizes? – Lyra hirtelen máris kíváncsibban nézett fel az öregre.

– Úgy bizony. A húsétel után, mielőtt desszertes tányérokra cserélnénk a terítéket, körbehordozzuk a rózsavizes tálakat. Négy van belőlük, ez itt a legszebb. Az urak és a vendégeik belemártják a szalvétájukat, megmossák az ujjaikat vagy amit csak szeretnének. De már nem lehet rózsavizet kapni. Annyi van, amennyi a lakomára elég, aztán elfogy.

– Miért nem kapnak rózsavizet? Mindenhol termesztenek rózsákat. A Mester kertje is tele van velük! Biztosan lehetséges volna valamiképpen rózsavizet készíteni. Fogadok, hogy nekem sikerülne. Biztosan nem olyan nehéz.

– Ó, angol rózsavízből nincs hiány – mondta a sáfár, leemelve az ajtó fölötti polcról egy súlyos palackot –, az azonban híg anyag. Nincs teste. A legjobb rózsavíz Levantéból jön, vagy azon is túlról. Tessék… ezt szagold meg!

Kihúzta a palack dugóját. Lyra a nyitott flaska fölé hajolt, és minden valaha nyílott rózsa sűrített illata csapta meg az orrát: olyan édes és átható volt, hogy az édességen túl összetettsége már átnyúlt a világos és egyszerű tisztaság és szépség birodalmába. Mintha a napfény illata lett volna.

– Ó! – ámult el. – Már értem, mire gondol. És ez az utolsó adag?

– Az utolsó, amire rá tudtam tenni a kezem. Azt hiszem, Mr. Ellisnek, a Püspöki Kollégium kamarásának még van néhány palackkal. Őt azonban nehéz megpuhítani. Megpróbálok majd valahogy a kegyeibe férkőzni.

Mr. Cawson olyan szárazon beszélt, hogy Lyra sosem lehetett biztos benne, tréfál-e. Ez a rózsavizes ügy azonban túl érdekes volt ahhoz, hogy elengedje.

– Mit is mondott, honnét jön a minőségi áru? – kérdezte.

– Levantéból. Tudtommal főleg Szíriából és Törökországból; van valami módja, hogy megkülönböztessük, honnét származik, de én sosem voltam képes rá. Nem olyan, mint a bor, a tokaji vagy a portói, ahol minden pohár italban ízek garmadája tobzódik, és amint kiismeri az ember őket, még az egyes évjáratok is összetéveszthetetlenek, nemhogy a különböző fajta borok. De persze akkor a nyelved és az ízlelőbimbóid is érintkezésbe lépnek a borral, nem igaz? Az egész szájat érinti. Rózsavíz esetén csak az illatot érzi az ember. De biztosra veszem, hogy van, aki különbséget tud tenni közöttük.

– És miért egyre ritkább?

– Azt hiszem, a levéltetű miatt. No, Lyra, végeztél már?

– Már csak ez a gyertyatartó maradt. Mr. Cawson, ki szállítja a rózsavizet? Úgy értem, honnan veszi?

– Egy Sidgwick’s nevű cégtől. Hogyhogy így érdekelni kezdett a rózsavíz?

– Engem minden érdekel.

– Igaz. El is felejtettem. Nos, legyen akkor ez a tiéd… – Kihúzott egy fiókot, és kivett egy apró, Lyra kisujjánál nem nagyobb fiolát, és a kezébe tette. – Húzd ki a dugót – utasította –, és tartsd egyenesen.

Lyra engedelmeskedett, és Mr. Cawson roppant gondossággal és biztos kézzel megtöltötte a fiolát a rózsavizes palackból.

– Tessék – mondta. – Ennyit tudunk nélkülözni, és mivel nem hívtak meg a lakomára, és az ejtőzőszobába sem mehetsz be, legyen a tiéd.

– Köszönöm!

– No, pattanj, eredj csak. Ó… és ha többet szeretnél tudni Levantéról és a keletről, érdemes dr. Polsteadnél kérdezősködnöd a Durhamben.

– Tényleg. Megkérdezhetném. Köszönöm, Mr. Cawson.

Kiment a sáfár kamrájából a téli délutánba. Fásultan átnézett a Broad utca fölött a Durham Kollégium épületeire. Dr. Polstead bizonyára a szobájában van, és ha átmenne az úton és bekopogna, a professzor kétségtelenül szívélyesen, tárt karokkal fogadná, leültetné, és végtelen hosszan értekezne a levantei történelemről, Lyra pedig öt percen belül azt kívánná, bár ne vette volna a fáradságot.

– Nos? – kérdezte Pant.

– Nem. Vele bármikor beszélhetünk. A hátizsákról viszont nem beszélhetnénk. Csak azt mondaná, hogy vigyük a rendőrségre, és amikor azt felelnénk, hogy nem tehetjük…

– Pan, mi baj?

– Tessék?

– Van valami, amit nem mondasz el nekem.

– Nem, nincs. Menjünk, nézzünk bele a hátizsákba.

– Ne most. Később is ráér. Ne feledd, rendes teendőink is vannak – emlékeztette Lyra. – Ha ma nekikezdünk, későbbre már kevesebb marad.

– Legalább vigyük magunkkal a hátizsákot.

– Nem! Hagyjuk ott, ahol van. Teljes biztonságban van. Szombaton visszajövünk ide a szünidőre, de ha velünk lenne a Szent Zsófiában, folyton azért nyaggatnál, hogy vessünk rá egy pillantást.

– Nem szoktalak nyaggatni.

– Hallanod kéne magadat.

Visszaérve a Szent Zsófiába Pan alvást színlelt, miközben Lyra ellenőrizte a hivatkozásokat az utolsó beadandó esszéjében, és a hátizsákon töprengett; aztán a lány felvette az utolsó tiszta ruháját, és lement vacsorázni.

A főtt birkahús fölött néhány barátja győzködte, hogy menjen velük a városházára egy koncertre, ahol egy feltűnően jóképű fiatal zongorista készült Mozartot játszani. Máskor ez csábító felvetés lett volna, de Lyra esze most máshol járt; a tejberizs után felvette a kabátját, és elment a Broad utcán a Fehér Lóhoz címzett kocsmába.

Fiatal hölgyek nemigen jártak egy szál magukban kocsmába, de Lyra jelenlegi hangulatában távolról sem érezte magát hölgynek. Valakit keresett, és elég hamar meg is találta. A Fehér Lóban kicsi és keskeny volt a pult, és ahhoz, hogy Lyra meggyőződhessen arról, hogy akit keres, ott van, kénytelen volt átvágni magát a hivatalnokok esti tömegén a hátsó kis zugba. A helyiség tanítási időszakban tele lett volna diákokkal, mert más kocsmáktól eltérően a Fehér Lóban a „honosok” és „okosok” egyaránt megfordultak, de közeledett az év vége, és hallgatókra január közepéig már nem lehetett számítani. Lyra azonban ezen az estén nem okosként, hanem csakis honosként volt jelen.

Ott, a zugban pedig meg is találta Dick Orchardot Billy Warner és két ismeretlen lány társaságában.

– Szia, Dick – köszönt.

A fiatal férfi arca felderült, márpedig igencsak vonzó arca volt. A haja göndör és fényes fekete, a szeme nagy, ragyogóan sötét szembogárral és villogó fehérjével; vonásai határozottak, bőre egészségesen aranybarna; olyan arc, amely jól mutatna egy fotogramon, minthogy nincs benne semmi tétova, elnagyolt részlet; és minden kifejezésben, ami átsuhant rajta, különben is volt valami kis nevetés vagy legalábbis derű. Nyakába kék-fehér kendőt kötött, gyiptus módi szerint. Daimónja, egy karcsú kis róka nagy örömmel üdvözölte Pant; ők ketten mindig kedvelték egymást. Amikor Lyra kilencéves volt, Dick vezette a piac körül ólálkodó fiúbandát, és a lány nagyon csodálta, hogy bárkinél messzebb bír köpni. Nemrégiben pedig rövid, de szenvedélyes viszonyba bonyolódtak, sőt, barátokként váltak el. Lyra őszintén örült, hogy itt találja, de a lányok árgus pillantásai előtt ezt sosem mutatta volna ki.

– Hol kóricáltál? – kérdezte Dick. – Hetek óta színedet sem láttam.

– Dolgom volt – mondta a lány. – Találkozóim. Könyvek, amiket ki kellett olvasnom.

– Szia, Lyra! – köszönt Billy, egy jóindulatú srác, aki általános iskola óta követte Dicket mindenhová. – Hogy ityeg?

– Szia, Billy. Jut itt hely nekem is?

– Ez meg ki? – kérdezte az egyik lány.

Nem is törődtek vele. Billy beljebb csúszott a padon, és Lyra leült.

– Hé! – szólalt meg a másik lány is. – Hogyhogy csak úgy befurakszol ide?

Lyra vele sem törődött.

– Csak nem még mindig a piacon dolgozol, Dick?

– Ördög vigye azt a mókát. Krumplit rakodni, káposztát pakolni. Most már a postaraktárban dolgozom. Mit iszol, Lyra?

– Egy Badgert – mondta, és titkon örült. Jól tippelt Dick munkájával kapcsolatban.

Dick fölállt, és elnyomakodott az egyik lány mellett, aki méltatlankodni kezdett:

– Mit csinálsz, Dick? Ki ez?

– A barátnőm.

Laposan, mosollyal a szemében Lyrára nézett, aki vette a lapot, és merészen, higgadtan viszonozta a tekintetet. Aztán a fiatalember már odébb is állt, a lány pedig a kézitáskáját felkapva, nyafogva követte. Lyra egy pillantást sem vetett rá. A másik lány megkérdezte:

– Hogy is hívott? Laura?

– Lyra.

Billy megszólalt:

– Ő Ellen. A telefonközpontban dolgozik.

– Ó, tényleg – mondta Lyra. – És te mit csinálsz mostanság, Billy?

– Az Acott’s-ban dolgozom a főutcán.

– Zongorákat árulsz? Nem is tudtam, hogy zongorázol.

– Nem is tudok. Én csak mozgatom őket. Mint ma este is, lesz egy koncert a városházán, de ott csak egy ócska zongorájuk van, úgyhogy béreltek tőlünk egy jót. Hárman kellettünk, hogy megmozdítsuk, de megkapták, amiért fizettek. Hát te mit csinálsz? Megvannak már a vizsgáid?

– Még nem.

– Miféle vizsgák? Egyetemista vagy? – kérdezte a lány.

Lyra bólintott. Dick akkor jött vissza egy fél pint Badger sörrel. A másik lány nem volt vele.

– Ó, egy félpintes. Köszönöm, Dick – mondta Lyra. – Ha tudtam volna, hogy meg vagy szorulva, egy pohár vizet kértem volna.

– Hol van Rachel? – kérdezte a lány.

Dick leült.

– Azért nem egy pintet hoztam, mert volt ez a cikk az újságban – magyarázta. – Azt írták, a nőknek nem szabad egyszerre annyit inniuk, mert túl erős nekik, és teljesen bediliznek a furcsa vágyaktól meg sóvárgástól.

– Vagyis túl sok lenne már neked – mondta Lyra.

– Hát, én még csak megbirkóznék vele, de gondoltam az ártatlan bámészkodókra is.

– Rachel elment? – fürkészte a lány a sokaságot.

– Nagyon gyiptusra vetted ma a figurát – mondta Dicknek Lyra.

– Az ember mutassa a legjobb oldalát, nem-e?

– A legjobbnak mondod.

– Tudod, hogy a nagyapám gyiptus. Giorgio Brabandt. Ő is jóképű. A héten Oxfordba jön, majd bemutatlak neki.

– Torkig vagyok – mondta a lány Billynek.

– Ne már, Ellen…

– Rachellel megyek. Te meg gyere, vagy ne gyere – közölte a lány, és ahogy felállt, seregélydaimónja verdesni kezdett szárnyával a vállán.

Billy Dickre pillantott, aki vállat vont, úgyhogy Billy is felkelt.

– Később még találkozunk, Dick. Szervusz, Lyra – mondta, és követte Ellent a zsúfolt ivón át.

– Nohát – mondta Dick. – Magunk maradtunk.

– Mesélj a postáról. Mit csinálsz?

– Ez a Dél-Angliát kiszolgáló válogatóközpont. A küldemények a postavonatokkal érkeznek, leplombált zsákokban, amiket mi kinyitunk, aztán régiók szerint szétosztjuk a postát. Utána a különböző régióknak megfelelő színű ládákban megint kivisszük őket, más vonatokra pakoljuk, vagy ha Londonba mennek, léghajóra.

– És egész nap ez megy?

– Éjjel-nappal. Miért akarod tudni?

– Okom van rá. Talán elárulom, talán nem. Melyik műszakban vagy?

– Ezen a héten éjszaka. Ma éjjel tízkor kezdek.

– Dolgozik ott egy nagydarab férfi, aki hétfő éjjel, vagyis tegnap munkában volt, és megsérült a lába?

– Fura kérdés. Több százan dolgoznak ott, főleg az év ezen szakában.

– Gondolom…

– De, ami azt illeti, tudom, kire gondolsz. Van egy dufla nagy rohadék, Benny Morrisnak hívják. Ma hallottam valakitől, hogy leesett egy létráról, és megsérült a lába. Kár, hogy nem a nyakát törte ki. Ami fura, hogy múlt éjjel dolgozott, legalábbis a műszak elején még ott volt, aztán a felénél lelépett. Éjfél után már senki nem látta. Aztán délután hallottam, hogy eltörte a lábát, vagy valami olyasmi.

– Könnyű észrevétlenül kimenni a raktárból?

– Hát, a főkapun bajosan tudnál kijutni anélkül, hogy valaki észre ne venne. De a kerítést nem nehéz átugorni – vagy átmászni rajta. Miről van szó, Lyra?

Dick daimónja, Bindi könnyedén felszökkent mellé a padra, és fényes, fekete szemét Lyrára függesztette. Pan a lány könyöke mellett állt az asztalon. Mindkét állat feszülten figyelte a beszélgetést.

Lyra közelebb hajolt, és lehalkította hangját.

– Tegnap éjjel, éjfél után valaki átmászott a közösségi kertnél lévő kapun, és a folyó mentén sétálva összetalálkozott egy másik férfival, aki a fák között rejtőzködött. Aztán egy harmadik férfi érkezett az állomás felől az ösvényen, a másik kettő meg rátámadt. Megölték, és a nádasban rejtették el a testét. Reggel már nem volt ott; tudom, mert megnéztük.

– Honnét tudod, hogy ezt tették vele?

– Onnan, hogy láttuk.

– Mért nem szóltál a jardnak?

Lyra belekortyolt a sörébe, de nem vette le tekintetét a fiatalember arcáról. Letette a poharat.

– Nem lehet – mondta. – Jó okunk van rá.

– Különben is, mit csináltatok ott éjfél után?

– Pasztinákot loptunk. Nem számít, miért voltunk ott. Ott voltunk és láttuk.

Bindi Panra pillantott, aki ugyanolyan kifejezéstelen ártatlansággal bámult vissza, mint Lyra.

– És ez a kettő… nem látott meg téged?

– Ha megláttak volna, a nyomunkba erednek, és minket is megpróbálnak megölni. De épp ez az… nem számítottak rá, hogy a férfi küzdeni fog, viszont volt egy kése, és megvágta az egyikük lábát.

Dick meglepetten pislogott, és kicsit hátrébb húzódott.

– És azt mondod, láttad, hogy a folyóba lökik a tetemét?

– Legalábbis a sás közé. Aztán a gyaloghídon át a gázgyár felé indultak, az ép támogatta azt, amelyiknek megsérült a lába.

– Ha a hulla csak a sás között volt, később vissza kellett menniük, hogy rendesen megszabaduljanak tőle. Ott bárki megtalálhatná. A parton gyerekek játszanak, folyton gyalogosok járkálnak fel-alá. Legalábbis nappal.

– Nem akartunk ott maradni, hogy megtudjuk – mondta Lyra.

– Persze.

Lyra végzett a sörével.

– Kérsz még? – kérdezte Dick. – Most egy pinttel hozok.

– Köszönöm, nem, hamarosan megyek.

– A másik férfi… nem az, amelyiket megtámadták, hanem amelyik várta. Láttad, milyen?

– Tisztán nem. De hallottuk. És ezért… – körülnézett, de látta, hogy még mindig nem figyelik őket – ezért nem mehetünk a rendőrségre. Mert hallottunk egy rendőrt beszélni valakivel, és ugyanilyen hangja volt. Pontosan ugyanaz a hang. A rendőr ölte meg.

Dick füttyre csücsörítette a száját, de nem fújta ki a levegőt, inkább hosszan kortyolt.

– Ja – mondta. – Az kellemetlen.

– Nem tudom, mit tegyek, Dick.

– Jobb, ha semmit nem teszel. Csak felejtsd el az egészet.

– Nem megy.

– Azért van, mert folyton ezen rágódsz. Gondolj másra!

Lyra bólintott. Ennél jobb tanácsot nem kaphatott Dicktől. De aztán tényleg eszébe jutott valami más.

– Dick, karácsonykor több munkást is felvesznek a Királyi Postához, igaz?

– Aham. Munkát szeretnél?

– Talán.

– Csak menj be az irodába, és kérdezd meg őket. Jó móka. De nehéz munka. Nem lesz időd detektíveskedni.

– Nem. Csak szeretnék körülnézni. Amúgy sem hosszú időre keresek munkát.

– Biztos nem iszol még egyet?

– Egész biztos.

– És mit csinálsz az este további részében?

– Dolgom van. Könyvek, amiket ki kell olvasnom…

– Maradj velem. Jól elüthetnénk az időt. Elijesztetted a többi lányt. Itt hagynál árván, mint az ujjam?

– Nem ijesztettem el őket!

– Teljesen begyulladtak tőled.

Lyra elszégyellte magát. Elpirult, ahogy eszébe jutott, milyen szörnyen utálatosan viselkedett a két lánnyal, holott ugyanolyan könnyen kedves is lehetett volna.

– Majd máskor, Dick – mondta. Nem volt könnyű megszólalnia.

– Mindig csak ígérgetsz – jegyezte meg a fiatalember kedélyesen. Tudta, hogy nem kell sok idő, hogy egy másik lányt találjon magának estére, akinek nincs miért szégyenkeznie, és aki boldog a daimónjával. És jól éreznék magukat. Lyra egy pillanatra megirigyelte ezt az ismeretlen másikat, mert Dick jó társaság volt, és nemcsak jóképű, de figyelmes is; ám eszébe jutott, mennyire fojtogatónak érezte néhány hét után a kapcsolatot. Voltak az életének olyan területei, amelyekhez szenvedéllyel kötődött, és amikkel szemben a fiatalember közömbös volt, vagy éppen mit sem tudott róluk. Panról és a szétválasztásról például sosem tudott beszélni vele.

Fölkelt, aztán lehajolt és megcsókolta Dicket, aki meglepetten nézett fel.

– Nem kell sokat várnod – mondta neki Lyra.

A fiatalember elmosolyodott. Bindi és Pan összeérintették orrukat, majd Pan Lyra vállára ugrott, és a kocsmán átvágva kiléptek a fagyos utcára.

A lány balra fordult volna, de megtorpant, egy pillanatra elgondolkodott, aztán inkább átvágott az utcán, és bement a Jordanbe.

– És most? – kérdezte Pan, miközben Lyra beintegetett a kapuslak ablakán.

– A hátizsák.

Némán felmentek a lépcsőn a régi szobájukba. Amint Lyra becsukta maguk mögött az ajtót, és meggyújtotta a gázt, feltekerte a szőnyeget, és fölfeszítette a padlódeszkát. Minden úgy volt, ahogy hagyták.

A fotelhez, a lámpa alá vitte a hátizsákot. Miközben kicsatolta, Pan a kis asztalon kuporgott. Lyra nagyon szerette volna elmondani neki, mennyire nyugtalan, és bűntudat, szomorúság és mindent elsöprő kíváncsiság egyvelege gyötri. De nehezére esett a beszéd.

– Kivel beszéljünk erről? – kérdezte a daimón.

– Attól függ, mit találunk.

– Miért?

– Nem tudom. Talán mégsem attól függ. Csak…

Nem fejezte be a mondatot. Visszahajtotta a hátizsák fedelét, és egy takarosan összehajtogatott, egykor fehér inget meg egy durva, sötétkék gyapjúból kötött pulóvert talált, mindkettőn sok foltozás nyomával, egy pár elnyűtt, kendertalpú szandált és egy bádogdobozt, amely akkora volt, mint egy nagyobbacska biblia, és néhány befőttesgumi szorította le. Nehéz volt, de ahogy a kezében forgatta, a tartalma nem csapott zajt. Egykor török dohánylevél volt benne, de a festett ábra már szinte teljesen lekopott. Ahogy kinyitotta, számos kis fiolát talált gyapottal kitömött, lezárt kartondobozokban.

– Talán valami botanikai dolog.

– Ez minden? – tudakolta Pan.

– Nem. Itt a neszesszere is, vagy valami olyasmi.

A piperetáska kopott vászonból készült, és egy borotva, egy pamacs és egy majdnem üres fogpasztás tubus volt benne.

– Van még valami – kukkantott bele Pan a zsákba.

Lyra matató keze egy könyvre bukkant – pontosabban két könyvre. Kihúzta őket. Csalódottan látta, hogy mindkettőt olyan nyelven írták, amelyet ő nem ért, bár az egyik az illusztrációk alapján valamiféle botanikai szakkönyv lehetett, a másik pedig a tördelése alapján egy hosszú költemény.

– Még mindig van valami benne – mondta Pan.

A hátizsák legalján Lyra egy csomó papírt talált. Három vagy négy nyomat volt tudományos folyóiratokból, melyek mind botanikával voltak kapcsolatosak, és egy kis, ütött-kopott notesz, amely ránézésre neveket és címeket tartalmazott egész Európából és azon túlról, valamint néhány kézzel írott, gyűrött és pacás papírlap, amelyekre halvány ceruzával írták a szöveget. Míg azonban a nyomatok latinul vagy németül voltak, Lyra egy gyors pillantással megállapította, hogy a jegyzeteket angolul írták.

– Nos? – kérdezte Pan. – Elolvassuk?

– Persze. De nem itt. Szörnyű ez a világítás. Nem is tudom, hogy voltunk képesek itt dolgozni.

Összehajtogatta a lapokat, és az egyik belső zsebébe rejtette őket, majd minden mást eltett, mielőtt az ajtót kinyitva induláshoz készülődött volna.

– Én is elolvashatom majd? – kérdezte a daimón.

– Ó, az Isten szerelmére!

Visszafelé a Szent Zsófiába egy árva szót sem szóltak egymáshoz.

5

Dr. Strauss naplója

Lyra készített egy forró csokoládét magának, és leült a kis asztalához a tűz mellé, a lámpa közelébe, hogy elolvassa a hátizsákból kivett iratokat. A vonalas irkalapokat láthatóan egy füzetből tépték ki, és ceruzával rótták tele. Pan tüntetőleg a lány karjától messzebb telepedett le, de elég közel, hogy vele együtt olvashasson.

DR. STRAUSS NAPLÓJÁBÓL

Tashbulak, szeptember 12.

Chen, a tevepásztor azt mondja, járt már Karamakanban. Miután bejutott, sikerült elérnie a sivatag szívét. Megkérdeztem, mi van ott. Azt felelte, hogy papok őrzik. Ezt a szót használta, de tudom, hogy egy másikat keresett, ami jobban kifejezhetné, kik ők. Mint a katonák, mondta. De papok.

De mit őriztek? Egy épületet. Nem tudta megmondani, mi van belül. Nem engedték neki, hogy belépjen.

Miféle épület? Mekkora? Hogy nézett ki? Nagy, mint egy homokdűne, mondta, a legnagyobb a világon, vörös kőből, és nagyon öreg. Nem olyan, mint egy ember emelte épület. Akkor hát mint egy domb, vagy egy hegy? Nem, szabályos, mint egy épület. És vörös. De nem olyan, mint egy ház vagy más lakhely. Mint egy templom? A vállát vonogatta.

Milyen nyelven beszéltek az őrök? Minden nyelven, mondta. (Megkockáztatom, hogy úgy érti, minden olyan nyelven, amit ő ismer, ami nem kevés: akárcsak a többi tevehajcsár, ő is otthonosan mozog vagy tucatnyi nyelv között, a mandarintól kezdve a perzsáig.)

Tashbulak, szeptember 15.

Megint találkoztam Chennel. Megkérdeztem, miért akart Karamakanba menni. Azt mondta, hallotta a történeteket az ottani kifogyhatatlan gazdagságról. Sokan próbálkoztak, de a legtöbben feladták, amikor még csak keveset jutottak előre, az akterrakeh utazás fájdalma miatt, ahogyan ők mondják.

Megkérdeztem, hogyan győzte le a fájdalmat. Azzal, hogy az aranyra gondolt, mondta ő.

És találtál aranyat?, kérdeztem.

Nézzen rám, mondta. Nézzen ránk.

Rongyos, csontsovány alak. Arca beesett, szeme besüppedt száz ránca közé. Keze bőrébe beleette magát a kosz. Ruhái egy madárijesztőnek is szégyenére válnának. Daimónja, egy sivatagi patkány, csaknem kopasz, és csupasz bőrét nedvedző fekélyek lepik. Chent kerüli a többi tevehajcsár, és mintha félnének tőle. Magányos életmódja szemlátomást megfelel neki. A többiek engem is kerülni kezdtek, talán mert érintkeztem vele. Tudnak az elválasztó hatalmáról, és félik és megvetik miatta.

Nem féltette a daimónját? Ha elveszne, mihez kezdene?

Megkeresné Hán Azrakban. Az arabtudásom szegényes, de Hassall azt mondja, a Kék Szállóra gondol. Rákérdeztem, de Chen nem tágított: Hán Azrak, a Kék Szálló. És hol van ez a Kék Szálló? Nem tudta. Csak egy hely, ahová a daimónok mennek. Különben is, mondta, a daimónja valószínűleg nem menne oda, mert legalább annyira sóvárog az arany után, mint ő. Ez tréfa lehetett, mert nevetve mondta.

Lyra Panra nézett, és látta, hogy daimónja feszült figyelemmel bámulja a lapot. Tovább olvasott.

Tashbulak, szeptember 17.

Minél alaposabban megvizsgáljuk, annál inkább úgy tűnik, hogy a Rosa lopnoriae a szülő, és a többi, a R. tadjikiae és így tovább, meg a leszármazottak. Az optikai jelenség az ol. R. lopnoriae esetében a legjellegzetesebb. Karamakantól távolodva egyre nehezebb termeszteni. Még ha K. talaj- és hőmérsékleti körülményeit, páratartalmát stb. le is másoljuk, hogy az már közel azonosnak tekinthető, az R. lopnoriae példányai elsorvadnak és hamarosan kiszáradnak. Van valami, ami elkerüli a figyelmünket. A többi variánst bizonyára hibridizálták, hogy az R. lopnoriae legalább egynémely tulajdonságával bíró növényt kapjanak, amely azonban más területeken is megél.

Kérdés, hogyan írjam meg mindezt. Természetesen a tudományos lapok az elsők. De nem tekinthetünk el a messzebb menő következtetésektől sem. Amint a rózsákkal kapcsolatos tények széles körben ismertté válnak, kitör a felfedezés és a kihasználás iránti láz, és minket – ezt a kis állomást – félrelöknek, hovatovább eltörölnek a föld színéről. Mint ahogy a közelben növő rózsákat is. S ez nem minden: annak alapján, amit az optikai folyamat természetéről tudunk, vallási és politikai harag, pánik és üldözés veszi kezdetét, olyan biztosan, mint ahogy a napot éjszaka követi.

Tashbulak, szeptember 23.

Megkértem Chent, hogy vezessen Karamakanba, és aranyat kap. Rod Hassall is velünk jön. Rettegek, de ez elkerülhetetlen. Azt hittem, nehéz lesz meggyőznöm Cartwrightot, hogy engedélyezze a próbálkozást, de támogatta. Ő is ugyanúgy látja, mennyire fontos ez. Különben is kétségbeejtő a helyzet.

Tashbulak, szeptember 25.

Zavargásokról kaptunk híreket Khulanshanból és Akdzharból, alig 150 kilométerre nyugatra. A hegyi emberek rózsakerteket égettek fel és ástak ki – legalábbis ez a szóbeszéd járja. Azt hittük, hogy ez a gond csak Kis-Ázsiára korlátozódik. Rossz hír, hogy már idáig is elért.

Holnap, ha lehetséges, behatolunk Karamakanba. Cariad könyörög, hogy ne menjek. Hassall daimónja úgyszintén. Persze félnek, és istenem, én is.

Karamakan, szeptember 26.

A fájdalom leírhatatlanul kínzó, tökéletesen eluralja a lényünket. De már nem kifejezetten fájdalom, sokkal inkább valamiféle mély gyász és bánat, valami betegség, félelem, majdnem halálos csüggedtség. Ezen érzelmek összessége, amelyek erősségükben váltakoznak. A testi fájdalom nagyjából fél óra után csillapszik. Nem hiszem, hogy tovább elviseltem volna. Ami Cariadot illeti… Túl fájdalmas erről beszélnem. Mit tettem? Mit tettem vele, a lelkemmel? A szeme olyan nagyra tágult, olyan döbbenten nézett vissza rám.

Képtelen vagyok írni róla.

A legrosszabb, amit valaha tettem, és a legszükségesebb is egyúttal. Imádkozom, hogy legyen számunkra olyan jövő, amelyben ismét egyesülhetünk, és megbocsát nekem.

A lap itt véget ért. Lyra olvasás közben mocorgást érzékelt a könyökénél, ahogy Pan elhúzódott. A daimón háttal neki leheveredett az asztal szélére. A lány torka elszorult; akkor sem bírt volna megszólalni, ha tudja, mit mondjon.

Egy pillanatra behunyta a szemét, majd tovább olvasott.

4 kilométerre hatoltunk be a területre, és most pihenünk, hogy visszanyerjük az erőnket. Pokoli ez a hely. Hassallt kezdetben nagyon megviselte, de hamarabb összeszedte magát, mint én. Chen ugyanakkor egészen vidám. Persze, ő már mindezt megtapasztalta korábban.

A táj teljesen sivár. Hatalmas homokdűnék tornyosulnak, amelyek gerincéről nem látni egyebet, csak még több dűnét. A hőség kibírhatatlan. Délibábok villódznak a látóterünk peremén, és valamiképpen minden hang fölerősödik; a laza homok fölött süvítő szél elviselhetetlen kaparászó, nyikorgó zajt kelt, mintha milliónyi rovar élne a felső réteg és a bőrünk alatt, és ezek az undorító teremtmények láthatatlanul rágnák, harapdálnák, tépnék és marnák nemcsak a belsőnket, de magát a világot is. De itt nincsen sem növényi, sem állati élet. Csak a tevéinket nem zökkenti ki semmi.

A délibábok – ha azok – eltűnnek, amint egyenesen rájuk nézünk, de ismét összeállnak, mihelyt elfordítjuk a tekintetünket. Olyanok, mint dühös istenek vagy fenyegető ördögök képei. Szinte túl nehéz is elviselni. Hassall is szenved. Chen azt mondja, bocsánatot kellene kérnünk ezektől az istenektől egy töredelmet és bűnbánatot közvetítő szöveggel, amelyre megpróbált megtanítani. Azt mondja, a délibábok a Szimurg, valamiféle szörnymadár aspektusai. Nagyon nehéz kihüvelyezni, amit mond.

Ideje folytatnunk az utat.

Karamakan, később

Lassú haladás. Éjszakára letáborozunk, hiába tanácsolta Chen, hogy folytassuk az utunkat. Egyszerűen jártányi erőnk sem maradt. Muszáj pihennünk és erőt gyűjtenünk. Chen hajnalhasadás előtt felébreszt majd, hogy a nap leghűvösebb szakában haladhassunk. Ó, Cariad, Cariad!

Karamakan, szeptember 27.

Borzalmas éjszaka. Alig tudtam aludni a rémálmoktól – kínzásokról, csonkításokról, belezésekről szóltak, brutális szenvedésekről, amelyeket végig kellett néznem, mert képtelen voltam elmenekülni, behunyni a szememet vagy segíteni. Minduntalan felébredtem a saját kiáltozásomra, és rettegtem ismét elaludni, de nem tudtam ellenállni. Ó, istenem, remélem, Cariad nem szenved ugyanígy. Hassall hasonló állapotban van. Chen morogva odébb vonult lefeküdni, hogy ne zavarjuk.

Amikor a hajnal halovány világosságként jelentkezett a láthatáron, felébresztett. Aszalt fügét és szárított tevehúst reggeliztünk. Még a nagy hőség beállta előtt tevegelni kezdtünk.

Délben Chen megszólalt: Ott van.

Keletre mutatott, amerre a Karamakan-sivatag szívét sejtettük. Hassall és én hunyorogva beárnyékoltuk a szemünket, belenéztünk a ragyogásba, de nem láttunk semmit.

Most már délután van, a legforróbb napszak, és pihenünk. Hassall megpróbált néhány takaróból menedéket eszkábálni, hogy egy kevés árnyékunk legyen ott, ahol Chennel együtt lefeküdtünk aludni. Nem jöttek álmok. A tevék maguk alá húzzák a lábukat, behunyják a szemüket, és közömbösen szunyókálnak.

A fájdalom alábbhagyott, ahogy Chen ígérte, de még mindig van egy szívemig hatoló seb – egy állandó, gyötrő sóvárgás. Sosem múlik el?

Karamakan, szeptember 27., este

Ismét úton. Ezt a teve hátán írom. Chen már nem biztos az irányban. Amikor azt kérdezzük, hol van, azt mondja, távolabb. Még többet kell menni, de bizonytalan abban, merre. Tegnap óta nem látta. Amikor megkérdezzük, nem tudja megmondani, pontosan mit látott. Én úgy vélem, a vörös épületet, de H és én semmi jelét nem láttuk, és semmilyen színt sem a homok véget nem érő és szinte elviselhetetlen monotóniáján kívül.

Lehetetlen megbecsülni, milyen távolságot tettünk meg. Nem sok kilométert; holnap biztosan elérjük ennek a kietlen vidéknek a szívét.

Karamakan, szeptember 28.

Hála Istennek, jobb éjszaka. Összetett és zavaros, de kevésbé véres álmok. Mélyen aludtam, amíg Chen fel nem ébresztett pirkadat előtt.

Most már látjuk. Először olyan volt, mint egy délibáb: villódzott, hullámzott, lebegett a láthatár fölött. Aztán talapzatot növesztett, és összekapcsolódott a talajjal. Immár szilárdan és eltéveszthetetlenül ott van – egy épület, olyan, mint egy erőd, vagy egy hatalmas léghajó hangárja. Ilyen messzeségből nem kivehetőek a részletek; nincsenek ajtók, ablakok, pártázat, semmi. Csak egy szögletes, sötétvörös tömb. Mindezt dél után írom, mielőtt bekúsznánk H sátra alá, hogy pihenjünk az istentelen hőségben. Amikor majd felébredünk, az utolsó szakasz következik.

Karamakan, szeptember 28., este

Eljutottunk az épülethez, és találkoztunk a papokkal/katonákkal/őrökkel. Mindháromnak megfelelnek. Fegyvertelenek, de izmos alkatúak és fenyegetőek. Szemre nem látszanak sem nyugat-európainak, sem kínainak, sem tatárnak, sem moszkovitának; a bőrük sápadt, a hajuk fekete, szemük kerek; talán leginkább perzsákra hajaznak. Nem beszélnek angolul – legalábbis elengedték a fülük mellett, amikor Hassall és én beszélni próbáltunk velük –, de Chen közvetlenül szól hozzájuk, azt hiszem, tádzsik nyelven. Egyszerű köpenyt és laza vászonnadrágot viselnek, sötétvöröset, mint maga az épület, és bőrszandált. Úgy tűnik, nincsen daimónjuk, de Hassall és én már ettől sem vagyunk képesek félni.

Chen segítségével megkérdeztük, bemehetünk-e az épületbe. Azonnal kategorikus nem volt a válasz. Megkérdeztük, mi folyik bent. Váltottak egymással néhány szót, aztán nem voltak hajlandók válaszolni nekünk. Még több kérdés után, amelyek mind meddőn, válaszolatlanul maradtak, jelet kaptunk, amikor egyikük, aki lobbanékonyabbnak látszott a többinél, pergő nyelvvel egy percig beszélt Chenhez. A szóáradatból Hassall és én is többször ki tudtuk venni a „gül” szót, ami Közép-Ázsia számos nyelvén rózsát jelent. Chen a férfi beszéde alatt többször is ránk nézett, de amikor amaz elhallgatott, csak annyit mondott: Nem jó. Nem maradni itt. Nem jó.

Mit mondott a rózsákról?, kérdeztük. Chen csak a fejét rázta.

Beszélt rózsákról?

Nem. Nem jó. Mennünk kell, most.

Az őrök árgus szemekkel néztek hol Chenre, hol ránk.

Aztán eszembe jutott, hogy valami mást próbáljak ki. Tudván, hogy Közép-Ázsia egyes részein megfordultak a rómaiak, eszembe jutott, hogy talán valamennyi a nyelvükből is megmaradt. Latinul azt mondtam: Nem akarunk ártani nektek és a népeteknek. Megtudhatjuk, mit őriztek ezen a helyen?

Azonnal felismerték és megértették, amit mondtam. Az izgága rögvest válaszolt ugyanezen a nyelven: Mit hoztatok fizetségként?

Azt mondtam: Nem tudtuk, hogy fizetség szükséges. Aggódunk, mert a barátaink eltűntek. Azt gondoljuk, idejöttek. Láttatok hozzánk hasonló utazókat?

Sok utazót láttunk. Ha akterrakeh jönnek, és fizetnek, beléphetnek. Csak egyfelé, nem úgy. De ha belépnek, nem mehetnek el.

Akkor hát meg tudod mondani, hogy a barátaink abban a vörös épületben vannak-e?

Erre válaszul azt mondta: Ha itt vannak, nem ott vannak, és ha ott vannak, nem itt vannak.

Előírásos szövegnek hangzott, bevett szófordulatnak, amit annyiszor elismételtek már, hogy a jelentése elkopott. Legalább azt megtudtam belőle, hogy mások is hasonló kérdéseket tettek fel. Másikkal próbálkoztam.

Azt mondtam: Fizetségről szóltál. Úgy érted, rózsákért cserébe?

Mi másért?

Talán tudásért.

A tudásunk nem nektek való.

Milyen fizetség lenne elfogadható?

Egy élet, jött a nyugtalanító válasz.

Egyikünknek meg kell halnia?

Mind meghalunk.

Ez persze nem sokat segített. Újabb kérdéssel próbálkoztam. Miért nem tudjuk a rózsáitokat a sivatagon kívül nevelni?

Erre csak megvető pillantást kaptam válaszul. Aztán elsétált.

Chenhez fordultam. Ismersz bárkit, aki bement?

Azt mondta: Egy férfit. Nem tért vissza. Senki nem tér vissza.

Hassall és én csüggedten visszavonultunk kis menedékünkbe, és megbeszéltük, mitévők legyünk. Meddő, fájdalmas és önismétlő vita volt. Kényszerítő tényezők szorítottak sarokba: elengedhetetlenül szükséges volt, hogy utánajárjunk ezeknek a rózsáknak, és teljességgel lehetetlen volt ezt anélkül megtenni, hogy be ne mennénk, hogy soha vissza se térjünk.