AMTAK E-KÖNYVEK

Mikszáth Kálmán

A Krúdy Kálmán csínytevései

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6620-33-0

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

A KRÚDY KÁLMÁN CSÍNYTEVÉSEI

1899

A betyárokat, akikkel egykor nem bírt a vármegye, elűzték a literaturából a bűnös asszonyok. Ritkák már a rablótörténetek. De nem éppen azért, mert a rablók is ritkák (hiszen a ritkát rendkívül hajhásszák az írók), hanem azért, mert sokféle módon nyilatkozik az asszonyok bűne, paráznasága, nem bírják agyonírni. Kimeríthetlen téma ez, s azonfelül divatos a túlságig. Ha a világot most is elsöpörné egy özönvíz, és az új Noe a könyveket beszedné a bárkájába, azt hinné az új emberiség (ha el tudná őket olvasni), hogy az egész régi világ egy nagy kerítőintézet volt.

A szépirodalom bizonyára még ma is gyermekkorát éli, mert még mindig sablonos bábukkal játszik. Hamisít és nem szolgálja igazi odaadással a valóságot. Túlzások és örökké csak túlzások. Mit ér, ha kizökkenti egy-egy hatalmas áramlat az egyik túlzásból, csak annyi az eredmény, hogy másik túlzásba esik.

A régi történetekben annyit öltek a rablók, vitézek és királyok, hogy a világnak néptelenül kellett volna maradnia. S az újakban? Oh, az újakról már elmondtam nézetemet.

De efölött töprengeni úgyis hiábavaló. Célom csak »egy kis hazabeszélés«. Egy apológia a saját külön zsiványunk mellett. Mi azt se taszítjuk el magunk közül, hanem egy kicsit megtisztítjuk, mert a palócok nyalka betyárját, aki a Kürtöspatak mentén játszotta el csínyjeit, kalandjait, túlságosan rossz hírbe keverték különböző hazai krónikák és elbeszélések.

Ez a Krúdy Kálmán, aki jó famíliából származott (gondolom, a kéri nemesek közül való volt), némi névre tett szert a maga szakmájában, és ha betyár-epizódokra van az íróknak szükségük, emlékezetükből az ott homályosan kavargó zsivány nevek közül találomra esetleg éppen az övét rántják ki, és úgy szerepeltetik, mint a kegyetlen Patkót, a durva Zöld Marcit vagy az aljas Jánosikot.

Pedig Krúdy Kálmán más genre. Előkelő és finom, legalábbis van oly elegáns ember, mint a francia Cartouche. Nem ölt. A palóc csak szerelemből öl, vagy a birkózás szenvedélyében (a Pálinka nevű ördög sugallatára). Nem is lopott. Ha szóra nem adták, amire szüksége volt, erőszakkal vette el, kockára téve saját bőrét. Adókat vetett ki a lakosságra, s azokat néha beszedte erővel, ha önként nem fizették. Szóval, csak azt tette, amit a király. Mindamellett rászolgált a hatóság haragjára mindenféle más megnevezhető és megnevezhetlen bűnökért.

A nagy, mértföldekre terjedő ráskai erdőben élt, ahol egy barlangja is volt a föld alatt, valóságos lakóház, szobákkal, kamrákkal s titkos kijárásokkal. Az erdő jó barátja a zsiványnak, ellátja mindennel. A vadak magoktól jönnek elő pecsenyének, virágok magoktól nőnek bokrétának a kalap mellé, utazó kalmárok portékát, szöveteket visznek a ládáikban, gombát szedő leányok, menyecskék csókot adnak a szegénylegénynek. Ha nem adnak, elveszi erővel minden nagyobb teketória nélkül. S ez az. Ez az! Erről beszéltek sok égbekiáltó históriát a környéken. Az erdő hallgatott, az erdő félig-meddig orgazda. De ahol gombát kereső menyecskék vannak, ott mindig vannak közelben gallyat szedő öregasszonyok is, és azok a sűrű lombozat között is látják az elgyengült rossz szemeikkel, hogy mi történik. Látják, megbotránkoznak vagy irigylik - és kibeszélik.

Különben amennyi kárt tett így Ámor és Merkur dolgaiban az Igazság istenasszonyának, aki pallossal kereste ezek miatt, behozta a hasznot más réven. Ha valami aljas bűntény történt a törvényszék területén, például megölve találták a zsélyi plébánost, ismeretlen emberek éjjel haldoklóhoz híván őt, belőle csináltak halottat, vagy agyonverték a púpos lesti jegyzőt, s ott hagyták hason fekve az országúton, púpjára rakva pénzét, ezüst óráját, szóval, ha ilyen rémes dolog adta elő magát, s a gyanú Krúdyékra eshetett volna, ilyenkor maga Krúdy vette kezébe a nyomozást, hogy a saját becsületét tisztázza. Ügyes volt, csodálatosan furfangos, tetszés szerint tudta magát alakítani vándorló mesterlegénynek, kolduló szerzetesnek, aki meggyóntatta a hegyi pásztorokat, utazgató festőnek, vagy szökött katonának, s amíg a beamterek az ő betanult sablonjuk szerint többnyire hamis motívumokból indulva, hamis nyomokon keresték a tetteseket a nép közt, melyet nem ismertek, addig a fürge Krúdy térült-fordult, itt is, ott is szaglászott egy kicsit, s kihámozta a homályból, mint a parancsolat, az egész bonyodalmas bűnt, aztán összes részleteivel apróra megírva megküldte a vizsgálóbírónak, hogy tisztelteti Krúdy Kálmán, és így meg emígy történt a dolog.

S lőn, hogy dr. Szpevákot (az illető vizsgálóbírót) fölkapta a hír, mint a birodalom legkitűnőbb vizsgálóbíráját, aki állítólag a tiszteletreméltó Bach báró úr magas figyelmét is magára vonta, és ha az ördög nem alszik (pedig nem alszik, sőt tizenkét esztendeig lesz most ébren egyhuzamban), még sokra viheti a hivatalnoki létrán. Nem csoda hát, hogy maga dr. Szpevák úr is bizonyos előszeretettel volt eltelve Krúdy iránt, s ahányszor az kritikus helyzetbe bonyolódott, a derék Szpevák ravaszul mormogta a szakállába: »Ej, nem ettem maszlagot, hogy a legjobb munkatársamat elfogassam.«

Ilyen szolid alapon nyugodott a Krúdy karrierje. Valóságos nimbusz és becsülés környezte. Nem haragudott arra senki, még talán azok a bizonyos menyecskék sem. A föld népét kímélte, s az is őt. A nemességgel pláne familiárisan bánt. Ha szemet vetett valamelyik kúriára, kihívatta a gazdát nagy titokban a kapu elé vagy a pajta mögé, s egyszerűen megmondta neki: Urambátyám vagy tekintetes úr (már amilyen lábon azelőtt álltak), adjon nekünk egy kis füstölt húst, egy oldal szalonnát és öt forintot, mert ki vagyunk fogyva mindenből. Ezzel a becsületes adókivetéssel tartotta fenn magát. S igen ritkán történt, hogy valaki megtagadta volna a porcióját.

Nem is lett volna szép, és egy vidékünkbeli főúrhoz, aki egyszer Deák Ferencnek panaszolta el, hogy pünkösdkor este rablók jártak nála, hogy Krúdy Kálmán beüzent hozzá, küldjön neki némi bort és húsz forintot, hogy nem akar maga alkalmatlankodni, mert a méltóságos bárónő beteges és megijedne, azt a kérdést intézte az ország bölcse:

- És küldtél-e neki?

- Majd bolond vagyok.

- Nos, és mit csinált aztán?

- Hát szépen elment.

Az öregúr méltatlankodva förmedt rá:

- Jobb ember is az akkor náladnál!

Kire így rápirított Deák, az egy híres vivőr, báró Balassa Antal volt, aki a kékkői várban lakott, mely egy kékes sziklán emelkedik. - Korántsem volt fösvény ez a Balassa, hogy nehezen vált volna meg húsz forinttól, szórta a pénzt boldognak, boldogtalannak - hanem valami különös ellenszenvet érezhetett Krúdy iránt. Hogy mi volt ennek az oka, mindenfelé találgatták:

- Alkalmasint valami szoknya.

Igaz is lehet. Miért is ne tévedhettek volna át a sok kusza úton az egymás revierjébe, a futó betyár és a főúr? Balassa nem vetette meg a paraszt fehérnépeket se. Nagy ibolyafaló volt. S az úri asszonyok szeme megakadhatott Krúdy Kálmánon. Deli, szép legény volt.

Azonfelül (és meglehet, hogy itt kell tapogatózni) volt a bárónak egy kedvese, egy bécsi énekesnő, akit a ráskai erdőszélen egy vadászkastélyban tartott elrejtve; Krúdynak is volt egy pompás szeretője, a novinkai juhászné, becsületes nevén Péri Judit. És mikor a báró a ráskai vadászkastélyhoz lovagolt, a novinkai akol mellett vitte útja, hasonlatosképpen Krúdy Kálmánnak is mellette kellett elmennie a ráskai vadászkastélynak, hogy Novinkára érjen... Hátha megszállta útközben valamelyiket az az ötlet: mért menjek én messze olyanért, ami közel is van? Hátha valami hamis kacsintású szem is intett az utasnak az ablakból, vagy ott a kipeckelt zsalu alól, vagy a rozmaringos cserép mögül: »szamár volnál, ha tovább mennél«. Mivelhogy az asszonyok igazán különösek.

De mindez csak föltevés, találgatás, pihent falusi fejekben termett konkoly, a tény pusztán az, hogy a báró megtagadta a húsz forintot Krúdytól.

- Rablókkal nem tartok fenn érintkezést.

Amire visszaüzente Krúdy Kálmán:

- Akkor hát hányassa ki őseinek csontját a kékkői kriptából. (Ami gyöngéd célzás akart lenni, hogy a Balassák is a hajdankorban ezen a mesterségen nőttek naggyá.)

Ilyen feleselgetések híre szivárgott szét a környéken.

A báró, azt mondják, dühbe jött erre a sértésre.

- Saját kezemmel fogom el az imposztort, ott, ahol találom, s élve vagy halva átszolgáltatom a hatóságnak.

- Jól van - felelte volna állítólag Krúdy. - Teszem tiszteletemet őméltósága színe előtt.

Kemény legények mind a ketten. Nem a levegő rontása okáért szólnak, ha szólnak. Ebből még nagy história lesz. Némelyek azt mondták: »Krúdy most emberére talált.« Mások, mint például Filcsik István is, más nézeten voltak: »Nem féltem én Krúdyt, majd meglássátok, hogy fölülmarad. Fölteszem a bundámat egy pitykére, hogy megadóztatja a bárónkat.« Ilyenfélékről beszéltek az emberek egész télen, vagy tán tovább is. Mert a mi vidékünk igen sovány. Nincsenek ott nagy események - néha kicsinyek se. - Pók szövi a maga vásznát a szümölcséből nagy békességgel, madár zengi a fáról a tavalyi dalait, öregasszonyok folytatják a régi pletykáikat.

Úgy tél végén történt, ahogy emlékszem, de lehet, hogy már tavasz is volt, mikor egyszer a báró megszorult egy kis aprópénzre.

Pénzre ugyan megszorult ő már azelőtt is minden évszakban, de azelőtt tudott magának csinálni, ha nem is abban a formában, mint vitéz elődje, Menyhért, aki leszedette a falusi tornyokból a harangokat s azokból veretett ezüst tallérokat, s aki nem akarta elösmerni ezüstnek, vagy ha elösmerte, de nem akarta elfogadni, annak a fejét vágták le a zsoldosai, az se volt éppen rossz metódus, de egy kicsit körülményes volt; sokkal egyszerűbb a váltó. Az ember ráírja egy papirosra, hogy ennyi forint, és az valóságosan átváltozik annyi forintra a legközelebbi zsidó kezében. Olyan könnyű az egész. Csak az a baj, hogy később aztán már csak a legtávolabbi zsidó vállalkozik a csodára. Sőt még később az se. Továbbá még azzal is hátrább áll ez az eljárás a réginél, hogy a pénzre átváltozott harangok sohase tértek többé vissza Menyhért úrhoz, de ezek a bolondos papirosok mind visszatérnek.

Éppen ez volt most is az eset; a visszatérő papirosok szorongatták Balassát, s Miminek, a ráskai erdő hölgyének is sok pénz kellett. Ki tudja, mit csinál vele? Kanállal eszi-e az aranyat megolvasztva vagy küldözgeti valakinek?

Hogy hol vegyen pénzt Balassa? ez volt most az égető kérdés. A zsidók már nem adnak. Valami bolond ember kellene...

Hiszen van! Bolond hogyne volna ebben a széles országban! Miminek jutott eszébe az adressz.

- Látod, csacsi, én tudnék neked egy pénzforrást.

- Ugyan hol?

- Add el a nagy pörödet.

- Igaz, a pör. Ha megvenné az a hebehurgya.

- Kínáld meg vele egy levélben.

- Ha nem volnék olyan lusta levelet írni.

Mimi a szép fehér kezével egy dévaj, kedveskedő pofont mért a bal orcájára.

- Oh te, kis cukros lajhárkám! Hát pedig azt a levelet megírod, mert különben... nem kapsz addig egyetlen csókot se.

- Restellem áruba bocsátani.

- Hát akkor böjt, kedves barátom, a legszigorúbb böjt.

- Ne okoskodj, Mimi. Hátha kompromittálom magamat.

Mimi a lábával toppantott.

- Írsz, punktum.

Tintát, papirost hozott a bárónak, mire az megadta magát egy sóhajjal.

- No, hát diktáld.

Mimi föléje hajolt a hullámos kígyózó termetével és tollba mondta, amit kellett.

Szólt pedig a levél annak a bizonyos Esztergom megyei mágnásnak, aki akkoriban pöröket vásárolt. Excentrikus kis emberke volt, roppant jövedelemmel, melyet rendesen pörökbe ölt. Egyedüli szenvedélye volt ez. A pörök bizonytalan kimenetele izgatta, mint a játékost a kártya vagy a börze. Maga is mindenből pört csinált, amiből csak lehetett, de hogy még több baja legyen, megvette a másokét is. Hat-hét kommenciós prókátort foglalkoztatott éjjel-nappal, akik folytonosan írtak, tárgyaltak, válaszoltak, viszonválaszoltak és föllebbeztek. Annyira szenvedélye volt a pörlekedés, hogy ha már másképpen nem tudott pört csinálni, száz-száz forintot ajándékozott a községbeli katolikus és evangélikus papoknak, s mikor azok megjelentek nyugtáikkal a tiszttartónál, az valami ráfogott hibájukért levont az egyiktől ötven forintot, a másiktól harmincat. Természetes, hogy most már magához a főúrhoz siettek panaszra, hogy a tiszttartó ily galád módon rontja le, amit őméltóságának nagylelkűsége épít isten előtt. A különc vidáman mosolygott és a kezeit dörzsölte: »Pöröljenek, amici, pöröljenek.«

Hanem száz pöre közt se volt olyan érdekes példány, mint a Balassa-pör egy Fejér megyei uradalom iránt, politikai háttérrel, és tele pikáns részletekkel egy csomó mágnásasszonyról. Ezt okvetlenül meg kell szereznie a gyűjteménybe. Kétszer-háromszor is puhatolózott Balassánál: »Nem adnád el, druszám, azt a pört?« Mimi visszaemlékezett most erre (a nők eltesznek a munkakosarukba minden rongyot és az emlékezetükbe minden jelentéktelen megjegyzést). Most valóságos szerencse, hogy fölcsillant az idea. Ment a levél, és visszajött a válasz: »Megveszem, ha olcsón adod.« És hogyne adná olcsón? Hiszen a pör csak reménység. S ha az ember képes olcsóbban eladni reménység gyanánt tavasszal az őszi termését, miért ne adhatná még olcsóbban a pört, melyet a fiskálisok elhúzhatnak egészen a világ végéig? A pör egy milliót érne, ha már egzekválni lehetne, de így bizonytalanban nem ér többet százezer forintnál. Egy-két levélváltással Kékkő és Béla közt megköttetett az alku, kitűzték a napot, a legközelebbi gyarmati vásárt, az átruházásra és a pénzátvételre. És ezzel újra talpra áll Balassa. Az isten lehajol néha a szegény emberhez, de az ördög mindig haptákban áll a nagyurak háta mögött és segíti őket.