Ahhoz, hogy a SZK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Radek Rak

Baśń o wężowym sercu

Powergraph, 2019

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

A kötet fordítását a ©POLAND Translation Program támogatta.

ISBN 978-963-551-119-8

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2019–2023, Radek Rak

© Hungarian translation 2023, Hermann Péter, Keresztes Gáspár

© Hungarian edition 2023, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Basiának

„A kőnek is van vonzalma-szeretete, vonzza a föld.”

(Eckhart mester: 19. prédikáció,

Bányai Ferenc fordítása)

„Minden dolgok mint fáradoznak, senki ki nem mondhatja.”

(Préd. 1, 8, Károli Gáspár fordítása)

I. RÉSZ
A SZÍV

I
A varázsénekről

AZT BESZÉLIK, este kezdődött minden.

Este lett, este lett,

Száll a dal az erdő felett.

S kit a dal elragad,

A rengeteg elveszejti azt.

– Mi legyen a nóta, öreg? – kérdi Kóba.

A Vén Myszka mormog maga elé a fogatlan szájával. Nem tudni, mond-e valamit, vagy csak afféle vénemberi nyünnyögés az. Döcög a nyomárkos úton az agyaggal megrakott szekér. A Vén Myszka és Kóba ülnek rajta, egyenest Kopalinból jöttek, ott a legjobb az agyag a környéken. Hosszú még az út, márpedig, mint tudható, útközben a legjobb énekelni s különféle históriákat mesélni.

A csermely mellett az erdő felett

Májusi dal kereng,

A Fiú s a Szentlélek nevében

Ne hallgasd az éneket!

A vénember végignyalja cserepes ajkát, Kóbára pislant. Úgy csillog a szeme, meg sem látszik rajta a hetvenkét tél, amit megélt.

– Mi legyen, mi legyen? – kérdi. – Hát az inglicéé, melyik lenne?

Kóba e szavakra megvetőn kicsapja a taknyát, először a jobb, majd a bal orrlikából. Azzal menten jól össze is csulázza a gatyáját, mert épp egy kőre fut a szekér. A Vén Myszka észreveszi, rekedten felröhög, csak úgy himbálózik pulykatokája a nyakán örömében.

– Az inglicéé – mormogja az orra alatt, mintha csak magának mondaná.

A külvilágban még csak most alkonyodik, de itt, a bükkösben már jó ideje tart az éjszaka. Már a madarak is elaludtak, csak egy kósza feketerigó trillázza ugyanazt az egyetlen strófát minduntalan. Úgy illatozik a bodza, hogy beleőrül az ember. Mert bizony épp ilyen erdő ez: bükk van benne, bodza, meg sötét.

– Szentjánoskor kigyünnek ide a mezőre, nem messze innét. Dalolnak, táncolnak, hogy elbűvöljék az emberfiát. Ha meghallod a hívásukat, amint tudod, tömd be a füled viasszal, de úgy, hogy ne halljál semmit, és ne is hallgass semmit! A legjobb, ha ilyenkor valami jámbor zsoltárba kezdesz, vagy, mondjuk, elkezded a májusi Szűz Mária-litániát, vagy mondd fel ezerszer az imádságot: Jézus Uram, kirelejzum, könyörülj rajtam, bűnösön, amíg beléd nem fészkelnek e szavak, és a részeddé nem válnak. Mert ha elkezded hallgatni, elbuktál. Ha odamégy inglicéket hallgatni, ottmaradsz testestül-lelkestül. Mert azok puszta ingben táncikálnak ám, és ha egyszer meglátod őket, sohasem leled többé a helyed e földön az emberek között.

– Lököttek vagytok ti vének mind, öregapám – nevet Kóba, de a Vén Myszka nem válaszol. Csak fújja a maga nótáját:

Hej, kit a dal elragad,

Nem früstököl másnap az.

Sorsát veszti, bennakad,

Örökre a vadonban marad.

Megritkulnak a fák, előbukkan az éjszaka kékje az ágak között. Zötykölődik a szekér, ahogy ereszkednek a falu felé. A nap már rég lebukott a hegyek mögött, de még mindig úgy ragyog, mintha a föld alól sütne, mert a homokszínű fény még ott dereng, aranyra festve zsindelyeket meg a templom tetejét.

A Vén Myszka és Kóba elhaladnak az árok meg a fölötte ringatózó füzek mellett. Tizenkét fűz áll ott, az öreg azt mondja, az Úrjézus apostolai azok, az utolsó, kiszáradt és féregrágta darab pont az Iskarióti Júdás. Mondjuk, a Vén Myszka mond mindenfélét, annak se kell mindent elhinni.

Mielőtt végre beérnek a faluba, Kóba még egyszer feláll a bakon. Hallgatózik, de semmilyen dal nem jön az erdőből. Csak a tücskök ciripelnek a fűben.

II
A holdfény táncáról

AZT BESZÉLIK, Kóba a Vén Myszkával együtt Kamienicában, a Rubin Kohlmann kocsmájában szolgált sábeszgojként.

– Ojemele, ájneklájnemitesmokk! Ez meg itten micsoda? – A zsidó az orruk alá dörgölt egy agyaggöröngyöt, hol a vénember, hol a fiú orra elé. – Ezt hoztátok atyagnak? Mi a fene ez, montyátok meg? Így jár az ember, ha gojokat küld atyagért. Sarat hoznak, meg tehénszart!

Azok meg se mukkantak, se a Kóba, se a vénember, sőt az még neki is látott cigarettát sodorni. Tudta mindkettő, hogy Rubinnak ki kell ajvékolnia magát, hát ez az egyetlen szórakozása az életben. A legjobban mindig a sábeszgojaira panaszkodott.

A sábeszgojok csináltak mindent a házban és a kocsmában, amit a zsidóknak a regulájuk miatt nem szabadott, vagy amihez egyszerűen nem volt kedvük, szombaton, de máskor is. Kóba és Myszka mégsem panaszkodtak, pedig a morgós Rubinnak örökké volt valami baja, tépte a szakállát, az égbe kiáltott, és fölösen vette a szájára az Úristent.

Pedig jóravaló ember volt a Rubin, még ha zsidó is. Hogyan is lehetett volna másmilyen, ha egyszer volt egy öreg, ágyhoz kötött felesége, egy rabbi fia, meg egy mesüge, vagyis eszefogyott lánya, hát nem lehetett nem rendes. Talán ezért csúfolták Kohlkopfnak a Kohlmannt, nem is annyira a háta mögött, mintha mindenki azt akarta volna kipróbálni, fel lehet-e igazából bőszíteni a kocsma bérlőjét. Különben is, még így is jobb a zsidónál dolgozni, mint az uraságnál, mert a zsidó fizet a munkáért, sőt néha vasárnaponként még egy hordócska vodkát is ad. És mindenekelőtt a zsidó nem veri az embert. Az uraság ugyanis, Őfőméltósága a bécsi Kajzer dekrétuma nyomán, akármilyen vétségért kiróhat a parasztembernek huszonöt botot, az asszonynak-gyereknek szintúgy, annyi csak, hogy a fehérnépet meg a gyereket nem bottal, hanem nyírfavesszővel kelletik verni.

Aznap este odakünn korán feljött a hold, szétfolyt az égen a fehér ragyogás. E félhomályban még sokkal jobban lehetett látni, mint nappal. Nappal ugyanis elhomályosodnak, szétfolynak az alakok, a színek egymásba úsznak, és nem ritka, hogy a dolgok úgy látszanak, mintha poros függöny vagy füst mögött lennének. Holdfényes éjszakán viszont minden éles, mintha papírból vágták volna ki, csak a szín kevesebb benne. A ház, a kocsma, a hajlott gémeskút az udvaron – mind feketék. A vörösfenyő friss tűi a rügyeknél duzzadtak és fehérek, inkább hajaztak hószínre. Ez már csak egy ilyen hamis zsidó nap.

Kóba már éppen lefekvőben van, amikor meglátja őt. Mint mindig, most is felkapaszkodik a porta meredek tetejére, akár egy menyét, vagy egy éjjeli kísértet. Magasra fel, egészen a szarufáig a faragott kétoldali oromzatok fölött. Egy pillanatra megpihen.

Aztán táncolni kezd.

Égnek emelt kézzel táncol, szökkenő, cigányos lépésekkel. Hol jobbra, hol balra veti a fejét, félig álmában, félig szenvedélyesen, sötét haja hullámként lebben utána, mintha kígyóként külön életet élne. Jól kivehetően látszik a holdfényben, mintha ébenből faragták volna. Kóba tudja, mi az az ében, mert Rubin Kohlmann-nak van egy kis ében kazettája, a tekintetes földesúrnak pedig az uradalmi kancellárián még ébenfa bútorai is vannak. És most éjjel Chana Kohlmann is fekete, de milyen gyönyörű!

Nappal már nem gyönyörű, mert napfénynél előjönnek a ragyák a süldőlány tizenéves arcán, és nagy ferde kancafogai is. Merthogy a Rubin lánya igazából girhes és csúf is.

Most viszont éjszaka van, és ilyenkor más törvények uralkodnak.

Kóba egy pillanatig bámulja a lányt, de aztán kioson a házból. Csendben átsettenkedik az udvaron, felmászik a tyúkól tetejére, onnan a kocsma körbefutó párkányára, ahonnan már játszva felhúzza magát a zsindelytetőre. De mindezt olyan hangtalanul, olyan csendesen teszi, egy nyikkanás nélkül, hogy meg ne riassza a lányt, és hogy fel ne ébressze a teljes Kohlmann családot, akik – mint a zsidók általában – mindig készek voltak vircsaftolni. A Vén Myszka nem egyszer, nem kétszer mesélt róla, hogy a holdfénnyel táncoló embereket nem szabad megzavarni, nehogy megriadjanak, és kicsusszanjon belőlük a lélek. És bár állítólag a zsidóknak nincsen lelkük, Kóba nem akarja túl hirtelen felébreszteni Chanát, mert még megijed, és leesik. Nappal ugyanis, ha süt a nap, a lány még a létra ötödik fokára sem mer fellépni, nemhogy a porta tetejére.

Chana táncol a szarufán, kicsiny lapocskákat, szalagocskákat szór szét maga körül. Úgy néznek ki, akár a kövér hópelyhek. Mindegyiken egy felirat látszik, hol hosszabb, hol rövidebb, néha csak egy-két írásjegy. Zsidóul van írva az összes, fordítva, azokkal a lapos, göcsörtös betűkkel, amelyek úgy néznek ki, mintha valaki le akarta volna zúzni, megtaposni őket. Lehet, hogy imádságok. Lehet, hogy varázsigék. Lehet, hogy ez is, az is, hiszen a Bibliában is ott áll, hogy a zsidók, magától Ábrahámtól kezdve réges-régóta próbálnak különféle dolgokat a Jóistenre erőszakolni, és akaratuk alá hajtani. Ha valakik ismernek olyan varázsigéket, amik még az Úrra, az Istenre is hatnak, hát azok csak a zsidók lehetnek, senki más.

Chana járja a táncát, Kóba lassan közelít felé a tetőn, kétrét görnyedve, akár a majmok a négusok országában. Finoman megragadja a lány törékeny, hideg csuklóját. Néhány lépés – és már lent is vannak. A zsidólány úgy bújik Kóbához, úgy követi, mint egy kölyökkutya, holott fejben még mindig abban a furcsa világban jár; ha elengedné, újra táncolni kezdene. De közben Kóbához tapad egészen, a fiúnak furcsa érzés támad a szíve körül.

Ma kedd van, és kedden senki nem jár kocsmába, ezért Rubin Kohlmann és a lányai korán nyugovóra térhetnek. A legény betoppan a porta ajtaján a konyhába. A túloldalon elhúzódik a retesz, a vén zsidrák kicsoszog, álomtól ragacsos szemét dörzsölgetve.

– Ájneklájnemitesmokk! Chana!

– Már megint a tetőn táncolt. Vigyázzanak rá jobban, ha telihold van!

– Zoje vider nyitva hatyhatta az ajtót. Köszönöm, Kóbe. Rendes fiú vaty.

– Jó éjszakát, Kohlmann úr!

– Aludj jól te is, Kóbe!

III
A füzekről és az esőről

AZT BESZÉLIK, az inglicék keze volt a dologban.

Talán azért, mert Kóba folyamatosan róluk faggatta a Vén Myszkát, a fiú ugyanis élt-halt a történetekért. De az öreg csak mosolygott, nehéz volt belőle kihúzni akár egy szót is azon túl, amit már elmondott: hogy az inglicék valamikor Szentjános és Szentpéterpál között szoktak táncot járni az erdőben, meg hogy énekelnek is hozzá, és mindenekelőtt, hogy pucérak. Az öreg mindenről tudott mesélni: a hajdani Bodzos királyról, akit a Maga-hegyen akasztottak fel egykoron, a betyár Zapaláról, Zordonról, a varázslóról, a Kígyókirályról, és a gonosz boszorkányokról, akik ártanak az embereknek, a krumpliföld lányáról, aki a burgonyapenészben él, Zapaliczkáról, a fűzfaördögről, aki agyonütötte a holdat, és a többiekről, mert Myszka rengeteg történetet tudott. De az inglicékről, azokról egyetlen szót se volt hajlandó mondani.

Egyik nap Kóba a siedliskai kúriára tartott, az első szénakaszálásra. Bizony a paraszt az paraszt, ha az uraság azt mondja, akkor mennie kell. Lehet zsellér, lehet sábeszgoj – akkor is a földesúr tulajdona marad, pont úgy, mint a disznók vagy a gyümölcsfák. Így hát, ha akarta, ha nem, ment Kóba is.

Súlyos, párás levegő gomolygott a hegyekben, ami a völgyekben olyan fehéren és ragacsosan ülepedett le, mint a kutyatej. Még a legyek és a dongók is ellustultak, kelletlenül zümmögtek, és hagyták magukat, akár kézzel is lecsaphatta őket az ember. Már elmúlt dél, de olyan kutya hőség volt már reggel óta, hogy Kóba fürdött a verítékben, alig vonszolta el magát az apostoli fűzfákig. Siedliskáig alig egy osztrák mérföld volt hátra, és semmi szükség nem volt a sietségre. Az esti kaszálásra mindenképp odaér, hiszen a mezőt úgyis vagy este, vagy reggel kell levágni. A tarisznyájában, a mázas cserépedényben kellemesen lötybölődött a cseresznyeleves; magával kellett hoznia az ebédet, mert a földesúrék fukarok voltak, és nem adtak enni munka után. A legény nézett előre – senki. Nézett hátra – senki. A málhája a hátához tapadt. Kóba beugrott a susnyás árnyékába a fűzfák alá, és mohón felfalt mindent, amit csak hozott magával.

Chana Kohlmann csinálta a legfinomabb gyümölcslevest a világon, ráadásul még öt finom, igaz, kovásztalan fehér zsömlét is bepakolt mellé. Hiszen munka közben ennie is kell a parasztnak, ezt csak az uraság gondolta másképp.

Így aztán, lehet, hogy a tele bendője, vagy a bágyasztó hőség miatt, netán a fűzfák zöld árnyékától, esetleg a fűzfákban lakozó gonosz lelkek végett, vagyis bizonyosan az összes dolog miatt együttvéve, Kóbát kisvártatva betakarták az álom varjúszárnyai.

Mély dörgésre ébredt, olyan volt, amibe a föld is beleremeg. Kábán bámult körbe. Az égbolt már grafitszürkébe borult, a távolban vészjósló, zöldes színű felhők gyülekeztek. Rettenetes szélvihar jött, letépte a faágakat, süvöltött, leszaggatta a leveleket. A villámok fehér erekként csapdosták a láthatárt. A felhőszakadás északról közeledett, ami bizony nem jó hír, hiszen a síkságról érkező viharok mindig rosszabbak a hegyekből jövőknél.

Kóba már-már épp felpattant, és futott volna rögtön Kohlmannék kocsmájába, amikor két fűzfa törzse között meglátott egy lányt.

Egy lehajló ágon feküdt hasmánt, fél kezére támasztotta az állát, és pimaszul rágcsálta Kóba utolsó zsömléjét. Minden olyan volt abban a lányban, mint a víz: egészen rémisztően színtelen. A haja, a szeme, a lenge, áttetsző inge. Lustán himbálta a lábszárát, és félig kíváncsian, félig gúnyosan méregette Kóbát, rá se hederítve a közelgő viharra.

– Ki vagy te? – kérdezte a fiú, mert semelyik faluból sem volt ismerős neki a leány.

De az nem válaszolt, csak körberágicsálta a zsömlét, mint egy almát.

És akkor csapott le a felhőszakadás. Az egyik pillanatban még csak annyira sem prickolt, mint a pap a szenteltvízzel, a másikban viszont már szürkén patakzott a víz az égből. Jakób bekucorodott egy fűzfa alá, a válla közé sunyta le a fejét, a lány meg kuncogva leszökkent a fáról, és elillant a záporesőben. A haja és az inge a testéhez tapadt, Kóbának pedig úgy kiszáradt a torka, mint amikor egyszer túl erős teát ivott. Csak állt, és ázott és ázott, már csuromvizes volt, mert a füzek szinte semmilyen menedéket nem adtak, és amikor már annyira csatakos volt, hogy jobban nem lehetett, apró lépésekkel hazabotorkált a fogadóba.

Mire hazaért, az eső megritkult, aztán teljesen elállt. Csend és nedves föld illatozott mindenfelé.

IV
A tűzről, ami nem melegít

AZT BESZÉLIK, nem volt, nem is lehetett ilyen lány, de Kóba sohasem hitt ebben.

Másnap ímmel-ámmal elvégezte a munkáját, amit kellett a Kohlmann-nál, aztán kora este elslisszolt a fogadóból az apostoli füzekhez. Útközben a plébániakertben tépett magának néhány fürt hatalmas szemű, napsütötte-édes ribizlit a tarisznyába.

A leány ott volt a helyén. Várt, és akárcsak tegnap, megint egy meghajlott fűzfa törzsén heverészett hasmánt. Unottan játszadozott egy mályvabimbóval: forgatta az ujjai közt, a hajába tűzte, kivette, megrágcsálta a szirmait, a tenyerén forgatta. Kóba lassan közeledett felé, úgy, ahogy az ijedős lóhoz szokás, bár a lánynak esze ágában sem volt megijedni. Inkább állatias kíváncsisággal nézte a fiút. Mint egy őrült.

– Mi a neved? – kérdezte a fiú, bár nem számított rá, hogy egyáltalán választ kap.

A lány közömbösen összegyűrte a virágot a tenyerében, és lehajította a földre.

– Mályva – válaszolt. Mély, reszelős, gyönyörű hangja volt. Kóba nem tudta, hogy ez felelet volt-e a kérdésére, de másra úgysem számíthatott.

– Én Kóba vagyok. Hoztam ribizlit – szólalt meg végül, és felé nyújtotta a szütyőjét. A leány mohón felkapott egy fürtöt, és az egészet a szájába tömte. Aztán még egyet, aztán a következőt. A csumákat összerágva, megcsócsálva a földre köpte.

Kóba leült mellé a göcsörtös fatörzsre, és úgy majszolta a ribizliket, mint az emberek, ágacskáról ágacskára, szemenként. Időnként lopva Mályvára lesett, elpirulva, mert a leányon megint csak az a lenge ruhácska volt, ami mintha takart volna, de mégis mindent látni lehetett alatta. A fiú nem volt éppen csúfság, de valahogy nem volt bátorsága a lányokhoz, ezért azok olykor sutytyomban kivihogták, kikuncogták a háta mögött. Most mégis itt volt, közvetlenül Mályva mellett, elég közel ahhoz, hogy magába szívja a leányveríték friss illatát.

– Jer ide mellém! – szedte össze végre a bátorságát, de a lány csak kinyújtotta felé a karját a gyászkeretes körmeivel.

– Adj még!

Kóba adott.

– Lejössz?

Mályva rekedten felkacagott, és leszökkent az ágról, mint egy macska, s eltűnt a csalitosban. Kóba utánaeredt, de nem találta nyomát. Mintha felszívódott volna a pipacsok és az istápfüvek között az aranyszínű esti fényben.

Éjjel sokáig forgolódott egyik oldaláról a másikra. Hol előbukkant, hol eltűnt az álom, játszott Kóbával, úgy ringatta, mint a hullámok a csónakot a tavon. Hiába volt június, és akár mezítelenül is aludhatott volna, a fiú didergett, egész testében reszketett. Fülig fölhúzta a rozspelyvával tömött paplant, arra még ráhúzott két takarót, csak ezután lett melege egy kicsit.

A legjobban azonban Mályva emléke fűtötte belülről. Befordult a fal felé, mintha helyet akarna csinálni neki a szalmazsákon, és elképzelte magában, hogy a lány ott fekszik mellette. Kemény és merev lett ott alul, de félt kézzel magához nyúlni, mert a Vén Myszka nem volt jó alvó, és mindig rajtakapta. Mályva viszont magától megjelent a szeme előtt, és a fiú egész teste tüzelni kezdett. Kóba próbált a lehető legrondább fehérszemélyre gondolni, akit csak ismert – az öreg Kohlmann-néra, aki püffedt volt, és fehér, mint a pirogtészta. De ez sem segített.

Kábán ébredt reggel. A keze és a lába olyan gyenge volt, mintha nem húsból meg csontból lettek volna, hanem szalmafonatból. Ráadásul valami nyomta a mellkasát, és úgy krahácsolt, mint valami aggastyán.

– Menj inkább a rétre kaszálni! – tanácsolta a Vén Myszka. – Úgyse úszod meg. Ha nem mész, felpaprikázod a földesurat, oszt elvereti a hátadat. Útközben majd megmelenget a napocska, kiűzi belőled a nyavalyát, mert látom ám, hogy elkapott valami.

– Leszarom a földesurat – mordult fel Kóba, de azért elindult.

Gyorsan rájött azonban, hogy nem lesz semmi az esti kaszálásból. A nap ahelyett, hogy kiűzte volna a gyengeséget a tagjaiból, csak idegesítette, a csomó a mellkasában meg moccanni se akart. A fiú úgy érezte, egy egész jégtömböt cipel a mellkasában. Ha árnyékban haladt – fázott. Ha kiment a napra – majd szétrobbant a feje. Csak egyetlen láng pislákolt benne, de az ahelyett, hogy melegítette volna, csak a lázát vitte fel. Mályvának hívták azt a tüzet.

Így aztán aznap se ment ki az uraság mezejére. Elbújt az elvadult gyümölcsfák között az apostoli füzek mellett. Nem hagyta nyugodni Mályva. Letolta a gatyáját, és végignézett magán. Nagy volt odalenn, kemény és gyönyörű.

Ciripeltek a tücskök a levegőben, persze az is lehet, hogy Kóba fejében, és csak álmodta, hiszen a déli órákban mindenféle jelenést lát az ember. Lehet, hogy azt is csak úgy látta, hogy nem ő markolássza magát, hanem Mályva csinálja; hogy szorosan ott áll mögötte a lány, hogy átöleli, és Kóba érzi a hozzá tapadó fiatal és gyönyörű testet, melleket, ágyékot, mindent. Hogy szinte perzseli a lány, elvégre az asszonyok bőre forróbb, mint a férfiaké. Mintha mindketten lázasak volnának. Mályva lihegése a tarkóján, akár a föld lehelete, mert Mályva is pont ilyen volt, félig föld-, félig verítékillatot árasztott. És akkor az egész világ aggasztó gyorsasággal egyetlen kis pontba sűrűsödik a teste végén: a láz, a nap, a bogaraktól zümmögő rét, minden, ami csak létezik, hirtelen egybeolvad, és sűrű, ragacsos hullámban kirobban.

Talán csak úgy látta Kóba, miközben még mindig lilás foltok táncoltak a szeme előtt, hogy Mályva lenyalta ujjairól a nedvét, és eltűnt a magas fűben, mintha soha ott se lett volna.

Talán csak úgy tűnt neki, vagy talán nem.

V
A szívről először

AZT BESZÉLIK, úgyse lehetett volna belőle semmi. Vannak ugyanis szerelmek, amelyek fogantatásuktól kezdve bukásra és romlásra vannak ítélve, és csakis bánat meg szenvedés születik belőlük. Látja azt mindenki, csak maguk a szerelmesek nem.

Amikor Kóba végre elvánszorgott a fogadóhoz, már tudta, hogy baj van. Összetaposva forgott a szeme előtt az út, kettőt látott, kavargott minden, mintha gonosz ördögök űztek volna tréfát vele. Aztán nagy fekete lyuk lett mindenből, amelyben egy pillanatra felvillant a Vén Myszka gondterhelt arca.

A távolban Rubin Kohlmann makogott valamint a sabbatról, hogy ő mihez kezd most, ájneklájnemitesmokk. Még viccesen is hangzott, de Kóba nem tudott nevetni, mert úgy érezte, a nevetéstől beszakad a feje búbja. Megint sötét lett minden, de most talán azért, mert beesteledett. Kóba nagyon szeretett volna elaludni, de sehogy sem ment. Úgy kerülgette az álom, mint a gyáva kutya, félt közelebb jönni. A fiú tehát sodródott a sötétség fodros tengerén, és néha a feketeségből előtűnt a Vén Myszka olyan ráncos arccal, mint a hullott alma, majd újra eltűnt.

– Aludjál már végre! – mordult rá az öreg. – Jó neked, te holnapra kiheverheted, de rám hajnaltól vár a munka. Teszek neked ide vizet, éjjel cserélj borogatást! Úgy krahácsolsz, mint egy szárazbeteg. Megyek, a kamrában éjszakázom, mert melletted nem tudok elaludni.

– Ájneklájnemitesmokk – mormogta Kóba, bugyuta mosollyal az arcán.

Kóba arcát végigsimította egy tenyér, a fültövétől a nyakáig. Sima tenyér volt, olyasvalakié, aki nem dolgozik sokat. Az biztos, hogy nem a Vén Myszkához tartozott. Ánizs- és szegfűszegillata volt.

Be is csusszant Kóba takarója alá. Lábujjait összefonta Kóba lábujjaival; borzongatóan hidegek voltak, mintha régóta mezítláb járkált volna. Csiklandozták, de kellemes volt. A jelenés odabújt a legényhez teljes testével, amely kicsit meleg volt, kicsit hűvös, sima, mint a muszlin, és alighanem teljesen meztelen. Kóba megnyugodott, érezte, ahogy elillan belőle a láz. Belefúrta az arcát a párnáján szétterülő, illatos hajzuhatagba, és elaludt.

Reggel kicsit jobban érezte magát, bár nem sok mindenre emlékezett az előző éjszakából. Csodálkozott is, hogy olyan fűszeres illata volt a szalmazsáknak, mint a zsidó füstölőknek, amikkel Kohlmann szokta körbefüstölni sabbatkor a szoba sarkait. Sőt, egy hajszálat is talált a párnán, vastag, sötét és göndör hajszál volt. Sokáig ült az ágy szélén, és tekergette az ujjai között, miközben különös dolgok zajlottak benne.

Még mindig gyengének érezte magát, de a kórság, úgy tűnt, leszállt a mellkasáról, és már nem is köhögött annyira. Biztosan segített ebben az a zsíros tyúkhúsleves is, amit Chana adott neki, hogy hajtsa föl. Az öreg Kohlmann pedig direkt olyan könnyebb munkákat adott neki, mint a döngölt padló fellocsolása a házban, vagy az asztalok letörlése; a kocsmáros tudta, hogy a legényeknek gondjukat kell viselni, még akkor is, ha gojok.

Azon az éjjelen megint fényesen sütött a hold, és éjfélkor Chana megint kiment a tetőre. Amikor Kóba nagy nehezen felkapaszkodott, hogy lehozza, egészen tisztán nézett rá, csak furcsán mosolygott.

– Leesel, Chana.

– Nem esem.

– Gyere le!

– Jó itt nekem.

És Chana lecsúsztatta a hálóing egyik pántját. Aztán a másikat. Azután kigombolta a felső gombokat, és megállt Kóba előtt, deréktól fölfelé teljesen meztelenül. Gyönyörű válla volt, de csúnyácska, háromszög alakú melle, túl nagy és túl sötét bimbóval. Kóba már-már kezdte mondani, hogy nem, nem akarja, hogy nem lehet, ámde mások az éjszaka törvényei, és mások a nappal törvényei. Nem mondott hát semmit, mert tudta, hogy igen, hogy akarja, és tudta, hogy lehet.

A lány azonban egyszer csak benyúlt a két melle közé, és kiemelte onnan a szívét, amely kicsi volt, rakoncátlan, és tollak borították.

– Ez a tiéd – mondta.

Kóba fogta a szívet, de nem felelt egy szót sem, csak állt ott a tetőn, nem túl bölcs arckifejezéssel. Chana szíve volt a legutolsó, amire vágyott volna a lánytól. A mellét akarta, meg a vállát, a parazsat akarta a combja között. De nem a szívét.

Leültek a tető peremére egymás mellé, de azért nem túl közel, lógázták a lábukat. Az égbolton lassan húzott át a hold, közönyös volt, és halott. A lány és a fiú háttal ültek neki, úgy, hogy ne láthassák egymás arcát. Nem mondtak semmit, mert nem tudták, mi lehetne a mondanivalójuk; az is lehet, hogy nem volt. Kóba morzsolgatta Chana szívét a tenyerében, nem igazán tudta, mit kezdjen vele. A szív, bár a tollakat vér és nyálka ragasztotta össze, igen finom tapintású volt, és kellemes meleget árasztott magából. A fiú csodálkozott, milyen aprócska. Az egész elfért az összecsukott két kezében.

A tücskök egyetlen dallamot húztak végig, kri-kri, ezen kívül egyetlen hang sem volt a világon. A szótlanság Kóba és Chana között úgy remegett, mint a levegő egy kánikulai napon. És a lány már tudta, hiába adta oda a szívet. De akkor már késő volt, mert egy elajándékozott szívet már nem lehet csak úgy visszavenni.

Amikor a tücsökciripelés már elviselhetetlenné vált, Chana egy macska vagy nyest ügyességével leugrott a tetőről, becsapta a konyhaajtót, és eltűnt a ház belsejében. Kóba óvatosan lemászott a tetőről, és visszaosont ő is. A madárszívet a szalmazsákja alá rejtette. Pokrócba is csavarta, mert úgy kalapált, mint a megszállott, és nem hagyta aludni.