Lexie King: Az összetört szívek vallomása

Fekete szív 2.

©Lexie King

Szerkesztette/korrektúra: NeylaGrey

Borítóterv: WBM Book Cover Design

Szerző Facebook oldala:

https://www.facebook.com/lexiekingbooks/

Álmodozók Kiadó, Solt, 2025

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

https://www.almodozok.eu

ISBN 9786150148878

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül!

„Ez a könyv nem valós történetet ír le. A nevek, a szereplők, a helyszínek és az események a szerző képzeletének szüleményei. A valós eseményekkel, helyekkel és élő vagy elhunyt személyekkel való egybeesés pusztán csak a véletlen műve.”

Mi a szerelem? Nemcsak általában, hanem esszenciájában?

Vágy, tomboló szükség és hiány, egy űr az ember testében, amit csak a másik tölthet be, nélküle üresen kong minden.

(Laurell Kaye Hamilton)

Első fejezet

Egy évvel később

Letty

A legtöbbször azt mondják, hogy mi döntünk az életünk történései felett; hogy mi választjuk ki az utunkat; hogy mi alakítjuk ki a napjainkat, amelyek hetekké, hónapokká később évekké formálódnak, melyek percei, órái között fényesre csiszolódunk.

A pofonok, a fájdalom, az öröm és a könnyek mind-mind szerves részünkké válnak: alakítanak, formálnak, hogy a körülményekhez képest tökéletesek legyünk.

Megjártam a poklot, a mennyet. Lebegtem pokol és menny között, de még mindig abban hiszek, hogy a sorsunk már a születésünk percében elrendeltetett.

Az életünk stabil pillérei olykor ingataggá válhatnak, és sajnos össze is dőlhetnek. Ránk hullhatnak a biztonságosnak hitt falak elviselhetetlenül nehéz darabkái. Maguk alá temethetnek, és össze is törhetnek minket.

Nem szégyellem, bátran felvállalom a bukásomat, a fájdalmamat, a hegeimet, a könnyeimet, melyeket a múltam miatt szenvedtem el. Formáltak, alakítottak.

Ahhoz, hogy idáig eljussak és túléljem azokat a szörnyűséges hónapokat, apró darabokra kellett törnie az elmémnek, a testemnek.

A belső vívódásom segélykiáltásként üvöltött a fejemben, mert láttam a tükörben, láttam a saját szememben, hogy elhervadok a magányosság kegyetlen, sötét, hideg vermében.

Mindig erősnek hittem magam, megtörhetetlennek, legyőzhetetlennek, mindezek ellenére összetörtem.

A halál vérmes karjai fojtogatták a szívemet, szoros ölelése kiszorította belőlem az életet. Egy tudatfoszlányként, lélekfoszlányként jártam a kietlen utcákon, mint egy szellem. Sivár létem minden egyes lépésemmel még mélyebbre süllyedt.

Egy év, tizenkét hónap, háromszázhatvanöt nap.

Ennyi időt szántam ismét a gyógyulásra, ennyi időt töltöttem pszichomókus társaságában, hogy végre végérvényesen lezárhassam a múltamat.

Nem volt egyszerű.

Ebben a pillanatban sem egyszerű, de el kellett fogadnom, meg kellett barátkoznom azzal a tudattal, hogy akkor, ott, aznap éjszaka ő becsukta maga mögött az ajtót, amit én résnyire nyitva hagytam. És hosszú időn keresztül vissza-visszakukucskáltam a múltba. Mert abban reménykedtem, hogy egyszer hazajön hozzám.

Hiú ábrándokat szőttem a múlt édes emléke köré.

Sokak szerint nevetségesen viselkedtem, sokak szerint gyerekesen, sokak szerint homokba dugtam a fejemet, hogy ne kelljen szembenéznem a rideg valósággal.

De ők nem értették. Talán még most sem értenék meg, hogy ő volt az igazi, az első, az egyetlen férfi, akit a lelki társamnak tekintettem.

Nehéz megválaszolni a folytonos miérteket, amelyek a fejem fölött lebegnek.

Miért találkoztam vele? Miért szerettem bele? Miért hozott minket aznap az Úr össze, ha utána elszakított tőle?

Miért?

Megannyi kérdés megválaszolatlan marad.

Talán örökre.

Gyakran elhangzanak a szavak, miszerint nem mi választjuk ki azt a személyt, akibe beleszeretünk. Egyszer csak megtörténik. A tudatunkon kívül, a beleszólásunk nélkül.

Azonban a boldog befejezés csak a mesékben létezik… a valóság sokkal, de sokkal kegyetlenebb.

Pofonokkal sorozza a lelkedet és a testedet, de mindegyik heg, vágás, ütés erősebbé tesz.

„Ami nem öl meg, az megerősít” – tartja a mondás…

Mint tudod, én majdnem belehaltam abba a fájdalomba, amit a viszonzatlan szerelem megemésztetlen keserűsége okozott. De rá kellett jönnöm, hogy értékesebb az életem, értékesebb vagyok!

Meglehet, hogy neki csak egy jelentéktelen, szürke kavicsnak tűntem a sok között, viszont más kincsként tekint majd rám.

Mert sosem nézhetünk magunkra más szemével, ezért sosem fogjuk megtudni, hogy ő mit lát, érez, amikor meglát minket.

Nem érezhetjük a felgyorsuló szívverését, nem érezhetjük a pulzusa heves lüktetését, nem érezhetjük azt az édes, meleg bizsergést, ami a gyomrában kering.

A gyógyulási folyamatom szilárd alapanyaga az elfogadás, megbocsátás, elengedés.

Nem kerestem közben és utána sem a szerelmet, a társat, és rá sem gondoltam már olyan sokszor, mint előtte. Elfogadtam. Megbocsátottam. Elengedtem.

Az út, amelyen végigmentem, nem volt akadálymentes, viszont az utazás során arra is rájöttem, hogy ha kis lépésekben teszem meg az utat, sokkal messzebbre juthatok. Ha azonnal egy nagy lépésben gondolkozom, akkor elbukom, mert a szívem, az érzéseim és az elmém a múltban ragadnak.

Sokáig tiltakoztam az ellen, hogy valaki komolyabban érdekeljen. Nem engedtem meg magamnak, hogy hátat fordítsak az előző életemnek, mert ő…

Hosszú, mély lélegzet.

Nem beszélek róla… sokat jelentett számomra.

Azonban a másik férfi úgy tört az életemre, mint egy nem várt, kellemetlen és utálatos felhőszakadás.

Ajtóstul rontott a házamba, magának követelt, a tulajdonának tekintett, és uralkodni akart felettem.

Talán még levegőt is elfelejtettem venni abban a pillanatban, amikor benyújtotta nekem a kívánságlistáját, amin én szerepeltem, mint fő fogás.

A múltamat seggbe rúgva dobta ki az ajtón – még a fenekem is belesajdult –, aztán becsapta az orra előtt az ajtót.

Olyan mélyen tudott rám hatni a puszta fagyos tekintetével, hogy még a szívem is jéggé dermedt, de valamiért mégis hagytam, hogy ő vezessen.

Talán erre volt szükségem, hogy felrázzon békés kertvárosi életem unalmas napjaiból, hogy végérvényesen kitöröljem a múltam okozta fájdalmakat, hogy a szívem – még ha jég is öleli körbe – boldogan lüktessen.

Mert féltem tőle, mégis vágytam rá.

Az én jégszívű hercegemre.

Második fejezet

Cole

Sokszor elhangzanak a bölcs tanácsok, hogy hagyd a múltad az ajtóban. Hogy ne cipeld magaddal azt, ami már megtörtént, hisz’ úgysem tudsz rajta változtatni.

Azonban a múltban tett cselekedeteink, döntéseink kihatnak a saját életünkre és mások életére is.

A múltam tett azzá, akivé lettem.

Talán változtathattam volna rajta, de nem akartam.

Úgy döntöttem, hogy egy olyan ember leszek, akitől félnek, és nem olyan ember, aki fél.

Nem szégyen, ha valaki fél, de egy bizonyos idő után elpusztít az az érzés. Mérgező. Fojtogató.

Nem akartam soha többé félni. Soha többé nem akartam gyengének látszani. Nem akartam magamra úgy gondolni, mint egy szerencsétlen utcakölyökre, akitől undorodnak az emberek. Nem akartam azt az arcot látni a törött tükörben, akit az apja meztelenül lelógatott a fáról, és addig ütötte a derékszíjjal, amíg a fájdalomtól el nem ájult.

Talán a törött tükör mutatott utat. Talán az a repedés segített abban, hogy ne ártatlanként gondoljak magamra, hanem egy olyan fiúra, aki képes megváltoztatni a sorsát.

A fiúra, aki képes volt mosolyogva megölni a saját apját, hogy felszabaduljon a félelem börtönéből.

Tizenhat évesen Joker ajánlata miatt elhagytam a szülővárosomat, s mindazt, amit addig ismertem. Egy olyan világért, ami – mint kiderült – mindig is az ereimben lüktetett a véremmel együtt.

Megismertem az élet sötét, primitív és mások által talán sosem látott oldalát, ahol ha nincs egy cseppnyi affinitásod sem az életben maradáshoz, akkor villámgyorsan egy elhagyatott helyen találod magad egy gödör alján, ahova úgy dobnak ki, mint egy szemetet.

Ezt a saját bőrömön tapasztaltam meg.

Mert hiába vitt magával Joker, sosem sietett a segítségemre. Meg kellett tanulnom, hogyan védjem meg magam a falakon túl, az erdőn túl. Egy olyan világban, ami nem létezik, mert a bűnözőkről még csak suttogni sem mernek, főleg, ha az a valaki a Mészáros embere.

Joker, James, Mészáros, Joe… Különböző nevek, különböző életek, de mindegyik ugyanahhoz az emberhez tartozott.

Csak pletykákat lehet hallani arról, hogy miként szerzett magának akkora hatalmat, vagyont és tekintélyt.

Szívesen meghallgatnám az ő történetét, de a robbanás óta úgy viselkedik, mint akinek kivágták a nyelvét.

A teste túlélte, de a lelke a romok martaléka lett, és ezzel együtt a remény is elveszett. Rajtam kívül nem maradt több embere. Az elkövető még mindig homályban rejtőzik, és valljuk be: már nincs is miért küzdeni. Egy élő legenda lesz a bűnözők sötét világában.

Fájdalmas, szomorú, felfoghatatlan számára és számomra is, de ezt a háborút elvesztettük.

A kissrác, aki réges-régen voltam, egy szép korszakra emlékezik vissza. És ha hiszed, ha nem, csak erről tudok neked mesélni, mert nekem nem adatott meg egy normális kamaszkor, ahol az élet nem áll másból, mint bulikból, piálásból, csajokból, és az igazgató irodájából.

Hiányoztak ezek az egyszerű dolgok az életemből.

Amikor rám bízta Lexie-t, belekóstolhattam az átlagos fiatalságba, azonban mind tudjuk, hogy csak egy álarcot viseltem, mert én még akkor sem lehettem csak egy hétköznapi diák. A titkos életem foglya voltam.

Egy magamfajta srácnak megtiszteltetésnek számított, amikor Joker behívott egy olyan gyűlésre, amit egy évben csak egyszer tartottak meg. Azt mondta, a vezetők ilyenkor ülnek össze, hogy megbeszéljék a pénzügyeket, az elosztásokat, a szállítmányok menetét, és azt, ha beüt valami szar. Tehát annak a konferenciának nagyon fontos szerepe volt a szervezet életében.

A termet nálam sokkal idősebb férfiak töltötték meg. Volt köztük orosz, mexikói, olasz, francia. A világ jelentősebb országaiból érkeztek arra az értekezletre.

A zárt térben többször is elhangzott a rendőrség, a politikusok, a szenátorok neve, a megvesztegetés és a korrupció is.

Egyetlen dolog volt azonos bennem és a többi férfiban a teremben: a halál szó hallatán öröm és sötétség tükröződött a tekintetünkben. A vér fémes íze, skarlátvörös színe beférkőzött az elménk folyosóira.

A prostitúció, az emberkereskedelem kicsit sem tetszett, sőt sav és epe tört fel a torkomban maró kínnal, amikor meghallottam, hogy a velem egykorú vagy nálam fiatalabb fiúk és lányok hogyan cserélnek gazdát az arab világban.

De nem szólalhattam fel, nem tehettem ellene semmit… és azzal, hogy hallgattam, én is arra a sorsra juttattam őket.

Semelyik férfi vonását nem jegyezhettem meg, hosszabb ideig nem időzhetett rajtuk a tekintetem, nem kérdezhettem, és nem is beszélhettem. Egy kutya voltam, aki a gazdája mellett állva várta a parancsokat.

Azonban tudtam, hogy azzal a belépővel sokkal nagyobb célja volt velem Jokernek, mint bármelyik emberével. Láttam a többiek szemében a féltékenységet, ezért abban is biztos voltam, hogy ha egyedül maradok, megkínoznak és eltemetnek.

Egy hónapon át éberen aludtam, a legapróbb neszre is könnyen felriadtam. A testemet állandóan elöntötte a nagy mennyiségű adrenalin. Bármelyik pillanatban készen álltam arra, hogy megvédjem magam. Viszont a kedélyállapotom sokkal feszültebb és kegyetlenebb lett emiatt. Kevesebbet kérdeztem, hamarabb meghúztam a ravaszt – vagy még azelőtt meghúztam, hogy kérdeztem volna. Fokozatosan távozott belőlem az összes érzelem. Helyét éhség vette át, ahogy napról napra üresebb és embertelenebb lettem.

Ami működtetett, ami életben tartott, az a kínzás és a gyilkolás volt.

A szabadidőm nagy részét az edzőteremben töltöttem a sok seggfejjel, akik – ha rám néztek – vicsorogva üzentek a tekintetükkel: – Úgyis kinyiffansz, te szarházi!

Kaján mosolyom olajat öntött a tűzre, de mielőbb túl akartam esni az összetűzésen, mert attól tartottam, hogy tényleg kinyiffanok alvás nélkül.

Akkor öltem először a szervezeten belül.

Amikor megöltem az apámat, megfogadtam: amíg élek, senki nem emelhet rám kezet, még Joker emberei sem.

De megtörtént.

A vérével, a fejével fizetett, miután felvágtam a hasát és kihúztam a beleit. Hányadék meló. Undorító valakit kibelezni, de a túlélésért az állatokat is meg kellett tisztítani a belsőségektől, úgyhogy nem volt ismeretlen számomra a mocskos meló. A bűzös szervek és a ragacsos anyag, ami körülvette őket.

Jokernek akkor láttam először csillogást a tekintetében. Attól a naptól kezdve sosem kérdőjeleztek meg engem, sosem vicsorogtak rám a faszfejek. A fiatal fiúkat én tanítottam be futárnak. Nekem kellett őket felügyelni, irányítani, és ha elcsesztek valamit, eltüntetni.

Önvédelemből ölni, felnőttet ölni más volt. Tisztának és nemesnek éreztem azt, amit teszek. Viszont egy fiatal életet elvenni sokkal nehezebb és keményebb feladatnak ígérkezett. De megtettem. Meg kellett tennem.

Nem volt otthonom, nem volt családom, nem volt senkim sem a világon.

Az, hogy anyám élt, nem jelentett semmit, mert elhagyott. Hagyta, hogy évekig még a szart is kiverje belőlem az a szadista faszkalap. Tehát nem mondhattam ellent a parancsnak. Joker volt az otthonom, a családom, akire felnéztem, aki talán a fogadott fiának tekintett.

Amikor az egyik meló elbaszódott és véres ruhával, véres arccal, vállamban egy tátongó lyukkal tértem haza, rám nézett és büszkén mosolygott:

– Látom, jól szórakoztál.

– Igen – mosolyogtam sötéten.

Régóta nem érdeklődött afelől, hogy maradtak-e túlélők, mert tudta, hogy addig, amíg le nem vadászom az utolsót is, nem megyek haza. Sosem okoztam neki csalódást. Soha nem is akartam. Azt a tekintetet szerettem látni, amikor büszkén nézett rám. Azt az elismerést, amivel simogatta rothadó lelkemet. De aztán… elbaszódott minden. Ami mindezek után megmaradt: a hűségem, a tiszteletem, a becsületem.

Aztán rám bízta őt.

Beleszerettem, pedig nem lett volna szabad!

Mégis megengedtem, hogy ő legyen az én éltető szívverésem. Azonban kevésnek bizonyultam ahhoz, hogy megmentsem a jövőnket. Rossz döntést hoztam, ami kihatott mindkettőnk életére.

Elvették őt tőlem.

Az én mocskos kis Hófehérkémet.

Harmadik fejezet

Letty

– Ó! Igen, igen, igen! Ah – nyögök szenvedélyesen, miközben fel-le mozgatom a csípőmet. A vágy édes nyelve nyalogatja a testemet. Selymes nedvességemet szétkenem megduzzadt csiklómon. A vibrátor kellemes bizsergése lágyan simogatja a klitoriszom.

– Még, még, még – suttogom az üres falaknak.

Közeli, mégis távoli a mennyei kéj, a színtiszta élvezet gyönyörű ölelése.

Feljebb kapcsolom a fokozatot.

Elképzelem… nem! Nem képzelek el semmit.

Csak egy péniszt… egy vastag, eres, hosszú, sikamlós péniszt, melynek vörös makkján selymes előváladék csillogna…

– Ah! – Beleharapok az alsó ajkamba. Csukott szemeim előtt vad lüktetéssel válaszol a test és arc nélküli péniszem.

Bárcsak bennem lüktetne, mélyen, intenzíven, szenvedélyesen…

Mit tennék vele, ha itt lenne?

Ráülnék és meglovagolnám?

Vagy az ajkaim közé venném?

Szívnám, csókolnám, szenvedélyesen nyögnék a vastag húson, melyen sűrű nyálam csillogna a reggeli fényzáporban. A nyár első sugaraiban.

Nem bírom!

Két ujjamat nedves hüvelyembe csúsztatom, amíg a vibrátor fel-le csúszik duzzadt csiklómon.

Nem! Ez túl sok… nem kell pénisz. Eltüntetem az elmémből.

Ajkak.

Formás, puha, húsos ajkak, melyek megkeményedett mellbimbómat szopogatnák, harapdálnák, és egy forró nyelv, ami érzéki köröket rajzolna köréjük. Majd végigsiklana fedetlen testemen, és megállapodna a nedvesen pulzáló ölemnél.

Meleg, simogató leheletének ölelésében vágyaim úgy nyílnának ki, mint a rózsa a nap sugaraiban.

Forró nyelv és érzéki ajkak együttesen csókolgatnák, szívogatnák, harapdálnák és élveznék az ágyékom édes cseppjeit. Szenvedélyem tüzes vágyai beteljesülnének a forró ajkak ölelésében.

– Igen, igen, igen.

Gyengéden magába szívná a csiklómat, míg az ujja a hüvelyem falát simogatná.

Ám ez a gyönyörű képzelet sem segít abban, hogy megkönnyebbülhessek.

Ujjbegyemmel finom köröket rajzolok a csiklómra. Nincs nyelv, nincs ajak, nincs pénisz a gondolataimban. Csak egy név. Egy név lebeg csukott szemeim előtt. Egy név, melyre az édes bizsergés az uralma alá hajtja az elmémet és a testemet.

Magamban mondogatom. Lassan és halkan. Úgy szól, mint egy szép dallam. Egy szenvedélyes ima.

Néma és távoli fohászkodásom egyre hangosabban és gyorsabban kántál a gondolataim szűk csapdájában. A szívverésem felgyorsul. A sajgó bizsergés erősödik. A név úgy robban szét a mellkasomban, mint egy bomba. A hangom nem hallható, mégis a mellkasomban érzem azt az erős sajgást, amit az elfojtott kiáltásom okozott. Ezzel egyidőben a testemen hullámokban söpör végig az orgazmus tüzes nyelve. Hangosan felsikítok.

Heves és vad lüktetése hosszú percekig kínoz. Nyögök és zihálok, miközben az ujjaimmal még fürgébben simogatom magam. A gyönyör hullámain lágyan ringatózom. A vágy habjai szenvedélyesen újra és újra végignyaldossák testemet.

Miután elmúlik az intenzív érzés, kinyitom a szemem. Hosszú percekig a fehérre festett plafont figyelem. Majd elfordítom a fejem és hunyorogva a piros, áttetsző függönyömet nézegetem, amely tompítva, sejtelmes ruhába öltöztetve engedi be a napfényt.

Cole.

A név, ami a csúcsra juttatott.

Percek telnek el, amíg megnyugszik vadul zakatoló szívem és valamelyest felszáradok.

Amikor elszakítom a tekintetem az ablakról, megpillantom a kutyáimat, akik kérdő szemekkel merednek rám.

Letörlöm az árva könnycseppet, ami végig akar folyni az arcomon, és elmosolyodom.

Ma lenne a hatodik évfordulónk.

Nem sokszor, de néha megengedem magamnak, hogy gondoljak rá.

– Most miért néztek ilyen bambán? Úgy csináltok, mintha ti nem szoktatok volna közösülni. Nekem is kell néha egy csepp élvezet a sok munka mellett.

Apropó, munka.

Ideje lenne lezuhanyozni, mielőtt a nővérem becsörtet a házamba Colton után kajtatva.

Igen, amióta csak két utca választ el tőle, minden reggel megtisztel a jelenlétével, de csak azért, hogy lássa Coltont pucéran, vagy csak egy törölközőbe csavart, kidolgozott testét. Úgy csorog utána a nyála, mint egy bulldog pofája. Azonban sosem fut vele össze, mert Colton nem járt a házamban, az ágyamban meg pláne nem. De meghagyom neki ezt az apró örömöt: hátha rajtakap vele, miközben tövig bennem van a pénisze.

Nagyon sok változás történt az életemben egy év alatt. Új lakás, új környezet, új „barátok” és „új” munkahely. Csak a Coltonnal való kapcsolatom toporog egyhelyben. Ha egy tőzsdei kimutatáson szerepelne a kettőnk közti szikra, már rég csődbe mentünk volna. Azt hittem, hogy mostanra változik a viszonyunk, de nem. Ez a kapcsolat már akkor halálra volt ítélve, amikor bementem hozzá a rendelőbe.

Fogalmam sincs, hogy mit gondoltam akkor, amikor a karjai közt kisírtam magam. Talán túl elveszett, túl magányos és túl szomorú voltam azokban az időkben, vagy csak nagyon meg akartam felelni az elvárásoknak.

Boldognak akartam látni a nővéremet, és ehhez az kellett, hogy hosszú hetek ostroma után felkerestem Coltont és felajánlottam magam, mint egy hadizsákmányt.

Ő megértette, hogy a felépülésem kimerítő és lassú folyamat lesz. Loren pedig megveregette a saját vállát, hogy a kicsi hugicájának talált végre egy megfelelő partnert. Csak sajnos itt jön az a bizonyos de, mert az én esetemben elkerülhetetlen, hogy ne legyen egy.

Érzéketlen mellette a puncim!

Nem rejtem véka alá azt, ami ennyire nyilvánvaló. Kerek perec megmondom, hogy a vaginám nem szeretne megbarátkozni a péniszével. Ám úgy döntöttem, hogy adok magunknak egy esélyt. Az orvosok miatt, anyám és a nővérem kedvéért. Ugyanis a kezük ügyébe vették a méhemet és abban reménykednek, hogy még ebben az évben teherbe esek. Mohón marcangol ez a gondolat, mert ismét csalódást fogok okozni mindenkinek, mert az én puncimat még mindig felsőbb erők védelmezik, tehát nem óhajtja a magányát megosztani mással. Ez van.

Attól, hogy orvosokhoz jártam, Letícia Hartmann maradtam, akinek az egyik énje még mindig zabolátlan.

– A franc essen bele, Mavis! – förmedek rá riadtan az idős hölgyre, amikor pucéran kilibbenek a szobából. A meglepettségtől fedetlen seggemre esek. Sajgó fájdalom mardossa a testemet, amíg Mavis csak cicceg a fotelemben két hosszú slukk között. Az orrlyukai úgy árasztják ki magukból a füstöt, mint egy gyárkémény. A sűrű, tömény, szürke illatfelhő a nappali légterében gomolyog.

Gyorsan felszedem a testemet a parkettáról, és a fürdőszobába lépve magamra húzom a fekete selyemköntösöm.

Az új ház mellé új szomszédok is jártak.

Mavis üdvözölt először az utcában és nagyon örült annak, hogy Ribi Macy (az előző tulajdonos) távozott az élők sorából.

Kedves hölgy – gondoltam magamban.

Nos, azóta állandó hívatlan vendég nálam.

Úgy néz ki, hogy saját magán kívül mást is megkedvelt ebben a világban.

– Minek köszönhetem a korai érkezésed? – kérdezem szarkasztikusan Mavistől.

Tudtam, hogy jönni fog, csak azt nem, hogy ilyen korán. Általában Loren távozása után viszi sétálni Dáriust és Sammyt a kutyaparkba vagy le a tóhoz, vagy csak úgy flangál velük a városban. Esős napokon viszont ki sem dugják az orrukat a lakásból, csak ha piszkítaniuk kell.

Brent (Isten nyugosztalja!) szerepét Mavis vette át. Imádja a szőrös barátaimat. Majd’ elfelejtettem mondani, hogy lett egy új kutyám is: Sammy. Németjuhász, annyi különbséggel, hogy ő kislány. Egy igazi tündér.

Dáriusnak akartam magamon kívül egy társat és jól döntöttem, amikor arra adtam a fejem, hogy legyenek ketten. Sokkal színesebb, mókásabb és kellemesebb lett az életünk.

A legjobb terápiának tartom Sammy érkezését. Sőt, ami azt illeti, Dárius sem tiltakozott ellene; nagyon is a kedvére volt a dolgok menete.

– Nekem is be kellene szereznem egy ilyen kütyüt – mondja rekedtes hangon, kikerülve a kérdésemet.

A szívem majd’ kiugrik a helyéről, amikor visszalépek a nappaliba és meglátom Mavis tenyerében Gizzyt. A vibrátoromat.

Finoman markolássza a tárgyat, majd frissen lakkozott tűzvörös körmeit a puha anyagba vájja.

– Mavis! – förmedek rá, és a szememet forgatom. Erősen összecsípem az orrnyergem, hogy levezessem a haragom. Nem tudok egy kilencvenéves hölggyel vitatkozni.

Mavis enyhén felvonja az egyik tetovált szemöldökét és elvigyorodik. Felső műfogsorára vörös rúzs kenődött.

Magamban elmosolyodom. Miért vonnám meg tőle ezt az apró örömöt?

– Munka után veszek neked egyet – mondom mosolyogva, majd huncut kacsintással jelzem, hogy neki is szerezhet ilyen csodálatos pillanatokat az a kütyü.

– Biztos jobban tudja a dolgát, mint Colton. Akkorát sikítottál és úgy ziháltál, mint egy szajha. Még én is magamhoz nyúltam – jegyzi meg tárgyilagosan, vállrándítva.

Az állam a padlóra esik, miközben belépek a konyhába, hogy igyak egy kis vizet. Ez a nő nem ismeri az intim szféra fogalmát.

Apró kortyot iszom a hűsítő italomból, majd csípőmet a piros konyhapultnak döntöm. Összeszűkült szemekkel szegezem rá a mutatóujjam: – Mondd, hogy nem a fotelemben ülve maszturbáltál!

– Nagy cucc! – vonja meg a vállát. – A te korodban mindenhol csináltam. Mindent testnedv és ondó borított. De nyugi, a bugyim rajtam maradt – kacsint rám mosolyogva.

Oké! Veszek egy hosszú, mély lélegzetet és elszámolok magamban tízig, majd ismét felteszem neki a kérdést: – Miért jöttél ilyen korán?

– Valami foltot találtak a tüdőmben – dohogja. – Ezért be kell mennem az orvoshoz konzultációra. Tudod – mutogat az ujjaival a levegőben –, amikor közlik, hogy alig maradt pár hónapom, de a műtét akár meg is menthet, abban az esetben, ha bevállalom. Ch! Azt gondolják, hogy egy magamfajta felépül abból a fájdalmas és kimerítő sebészeti beavatkozásból. Azt sem értem, minek akarják megmenteni a fonnyadt seggemet.

A nevetése fulladásba csap át. Ökölbe szorított, májfoltos kezét a szája elé teszi. Szörnyülködve figyelem, hogy a keze véres lesz.

– Ezen már nem lehet segíteni – köpi ki a szóval együtt a szájában összegyűlt vért a zsebkendőbe.

– Akarod, hogy veled menjek? Vagy él rokonod, aki támogat?

Őszinte aggodalommal kérdezem, miközben lerakom a poharat a pultra és mellé lépek.

– Nincs, és te sem kellesz oda! A sajnálatot mindenki tartsa meg magának. Csak azért jöttem, hogy szóljak, később jövök értük – mutat a kutyákra.

Vitába szállhatnék vele, hogy nem kell a kutyáimmal törődni, de tudom, hogy mennyire szereti őket.

– Rendben, Mavis. – Törzsem mellé lógatom a karjaimat. – De tehetek valamit érted? – kérdezem.

Mavis felszegett állal, büszke tekintettel végigsétál a folyosón a kijárat felé. Egy pillanatra megáll, és az előszobában elhelyezett tükörben hosszan elidőzik fakó tekintete.

Remegő, májfoltos ujjait végigfuttatja ráncos arcbőrén, majd óvatosan a hajába túr, hogy megigazítson néhány kósza tincset.

– Igen. – Megfogja a kilincset, majd rám emeli a megerőltetéstől vérágas szemeit. – Ne gyere haza a vibrátorom nélkül!

Azzal kilép a házamból.

Némán állok a konyha és a nappali közt, amíg megpróbálom feldolgozni az imént folytatott beszélgetést.

Mavis nemsokára meghal. Tudja, és mégsem fél. Nem fél a haláltól. Tovább éli a mindennapjait, és engem ettől kiráz a hideg… Hogy lehet valaki még nálam is ridegebb az emberekkel vagy saját magával?

Persze tisztában kellett lennie ezzel, mert hatvan éve láncdohányos, azonban én félek, mert ismét elveszíthetek valakit az élők sorából.

Letusoltam, felöltöztem, most pedig a mosogatónak dőlve szürcsölöm a reggeli kávémat. Néha-néha az órámra pillantok, és elmosolyodom, amikor meghallom, hogy Loren milyen óvatosan nyomja le a kilincset.

Pontos, mint minden reggel.

A zár nyelve halkan kattan, amikor finoman becsukja maga mögött az ajtót. Settenkedve araszol beljebb.

Belemosolygok a bögrémbe.

Amikor meglát, meglepődik és unott arcot vág. Azonban a fejemmel a fürdőszobára mutatok. Odapillant, majd vissza rám, és bugyuta mosoly ragyog fel az arcán.

Nem tudom hosszú ideig megtartani érzéketlen, merev ábrázatom; hangosan elnevetem magam.

Loren arcáról eltűnik az öröm és összevont szemöldökkel, morcos arckifejezéssel mered rám.

– Csak szórakoztál velem?

– Igen – nevetek. – Túl könnyen ment.

Elrugaszkodom a mosogatótól, kiöblítem a bögrém alján maradt nagy mennyiségű cukrot és beleteszem az edényt a mosogatógépbe. Aztán visszafordulok a durcás nővérem felé, akinek megakad a szeme a fotelben hagyott vibrátoron. És csak cicceg.

Nem nyúl hozzá, inkább visszalép a konyhába és leül az egyik székre. Sammy mellésétál, és a combjára fekteti a fejét. Loren elmosolyodik és megsimogatja.

– Biztosan érzi – mondom mosolyogva.

Igaz, Loren pocakján még nem látszódik, de úton a harmadik baba. A harmadik hónapban van, és szerintem megőrültek a hormonjai.

– Igazi kis tündér – mondja.

– Igen, és egy kis kurva. Mindenkinek hanyatt vágja magát, hogy simogassa meg a pocakját.

– A gyerekeimmel nőtt fel, és nem kapott kiképzést. Nem lesz olyan, mint morcos uraság.

Mind a ketten Dáriusra nézünk, aki tisztes távolból figyeli Lorent és Sammyt.

Ő ilyen. Így szeretem.

– Találkozol ma Coltonnal?

– Igen, elmegyünk munka után vacsorázni. Miért?

– Csak érdeklődtem.

– Nem, még nem tudom, hogy lefekszem-e vele vagy sem. Miért kattogsz mostanában ennyit a szex témán?

– Lehet, hogy a terhesség az oka, de kívánom a szexet éjjel-nappal, és örülnék neki, ha te is élveznéd.

– Úristen! Ha ezt csinálja az aggyal a terhesség, akkor kimaradok belőle. De egyébként élvezem. Ma reggel is gyönyörű és hosszú orgazmusom volt.

– Egy tárgytól.

– Loren, elhiszem, hogy szeretitek anyuval Coltont és már az esküvőt tervezitek a hátam mögött, de…

– Tudom, ne haragudj – vág a szavamba. – Kis lépésekben. Csak annyira szeretném, hogy teljes legyen végre az életed. Megérdemelnéd.

– Gyönyörű életem van, amit részben neked köszönhetek, mert támogattál, mellettem álltál, és sosem engedted el a kezem, amikor szükségem volt a segítségedre. És ha nem akarom „elveszíteni” az állásom, akkor itt az ideje, hogy elinduljak dolgozni. Hazavigyelek? – kérdezem.

– Nem, köszönöm. Jólesik a testmozgás, és örülök, hogy még nem éget olyan forrón a Nap.

– Rendben.

Loren feláll, és egy öleléssel elbúcsúzunk egymástól. Bár a búcsú csak holnap reggelig szól. Aztán kezdődik minden elölről.

Negyedik fejezet

Letty

Miután Manningtonba költöztem, felszámoltam Sisterville-ben az életemet és eladtam Brent kocsmáját is.

Azt tettem, amire megkért.

Egy újabb nehezen meghozott döntésnek számított, de ha visszatekintek az elmúlt egy évemre, akkor azt kell, hogy mondjam: helyesen cselekedtem. Nem bántam meg, hogy mindent – szó szerint mindent – magam mögött hagytam. Egyedül Cole birtokát nem adtam el.

Nem, nem az érzelmek miatt, hanem azért, mert úgy éreztem, nincs semmi jogom dönteni annak a háznak a sorsáról.

A pénzből, amit kaptam, vettem egy kicsi, kertvárosi, tornácos házat. Igaz, az épület belseje még renoválásra vár, de az is lehet, hogy egyes részeit úgy hagyom, ahogy van. Tetszik benne az a különleges retro stílus, ami életre kelti a régi korszakot. A kert nagysága tökéletes a kutyáim számára, és azt is szeretem, hogy az idegesítő nővérem egy karnyújtásnyira van tőlem. És nem utolsósorban egy szuper keresztanyuka lettem, mert nagyon is komolyan veszem a feladatomat a keresztlányaim életében. Néha már azért szidalmaz Loren, mert szerinte elkényeztetem a kicsiket.

Szerintem meg olykor túlzásokba esik, de imádom benne ezt a harcias tyúkanyó ösztönt.

Nagyon jó áron jutottam hozzá egy félig leégett, romos varrodaházhoz, amit felújítottam. Az előző tulajdonosok minél előbb túl akartak rajta adni, mert nem volt sem idejük, sem pénzük újjáépíteni. Én viszont láttam benne lehetőséget. Azonnal hozzá is fogtam a helyreállításához.

Kicsit előrébb jártam képzeletben, mint valóságban, mert még tartottak a munkálatok, amikor újabb és újabb tervvel álltam elő. Bővítéssel, új kínálattal.

Kis lépésekben egy év alatt oda jutottam, hogy a mellemet szétfeszíti a büszkeség, amikor behajtok a parkolóba és leállítom az autómat arra a helyre, ahova az Igazgató jelölés van felfestve.

A néhai boltom már nem egy kicsi galéria, hanem egy hatalmas csarnok. Saját iroda, asszisztens, rengeteg alkalmazott, akik nap mint nap segítik a munkámat. A női árucikkek mellett tervezünk és gyártunk csecsemőknek, totyogóknak, gyerekeknek, kamaszoknak, és amire még nagyon büszke vagyok, az az, hogy hamarosan elkezdem a koraszülött-projektemet, hogy az igazi kis harcosokat is szebbnél szebb ruhába öltöztethessék a szüleik.

Kiszállok a légkondicionált autóból, s azonnal arcon csap a virginiai hőség. Határozottan azt állíthatom, ez az eddigi legforróbb nyarunk.

Lesimítom fekete szoknyámat és fehér blúzomat, az aktatáskámat izzadt tenyerembe szorítom. Új tűsarkú cipőm elegáns kopogását fennhangon veri vissza az izzó aszfalt.

Szaporázom a lépteimet, hogy minél előbb bejussak az irodám hűsítő falai közé.

Bevett szokásom, hogy nem a főbejáraton megyek be, hanem a gyártási sorokon sétálok végig. Szeretem, amikor az orromat megtölti az anyagok aromájának furcsa keveréke. A vadonatúj ruhák tömény, érdekes, mégis finom illata. Ez egyike azoknak a pillanatoknak, amiért érdemes felkelni reggel. Amiért már nem siratom a múltamat; amiért hálás vagyok a szeretteimnek; és amiért nem sajnálom, hogy eladtam Brent kocsmáját.

– Miss Hartmann – köszönt Penny, az új recepciós lány. – Üzenete érkezett Mr. Coltontól?!

Bátortalanul mondja ki a szavakat.

Colton sosem mondja el a vezetéknevét. Talán attól fél, hogy akkor nem fogom tudni, ki hagyott nekem üzenetet… Ám ha a világ legrosszabb barátnőjének díjat osztogatnának, akkor sanszos, hogy azt ebben az évben én nyerném meg. Mosolyogva elveszem Pennytől a papírt és a kávémat.

– Köszönöm, Penny.

Belépek az irodába, azonban még le sem teszem a fenekemet a székre, amikor óriási robajjal bevágódnak a tervezőim.

– Jézusom! Hogy néztek ki? Menjetek hátra és ássátok el magatokat!

– Az ő hibája – mutogatnak egymásra. – Összekeverte a festékeket.

– Csak azért, drágám, mert túl sok mojitót itattál velem.

– Bárhogy is legyen, ne mutatkozzatok a vásárlók előtt, és hozzátok minél előbb rendbe ezt a zűrt.

Benjaminnak élénk rózsaszín lett a haja, Pearlnek pedig hidrogénszőke.

– Nekem mondod? – szólal meg Benjamin. – A hétvégén randim lesz Chaddel.

– Előtte nem árt, ha küldesz magadról egy fényképet, vagy kopaszra borotválod a fejed.

– Kizárt dolog!

– Úgyis azt mondják, hogy a belső számít, nem a külső – csatlakozik Pearl a beszélgetéshez, azután mind a ketten helyet foglalnak az íróasztalommal szembeni székekben.

– Igen, de Chad ügyvéd. Egy elegáns, jól öltözött, kifinomult férfi.

Miközben vitába szállnak egymással, lassan elkortyolgatom a kávémat és megnézem az e-maileket. Ezekbe a beszélgetésekbe sosem avatkozom bele. Pearl és Benjamin pelenkás koruk óta a legjobb barátok. Pearl tudta meg legelőször, hogy Benjamin más. Azóta is hűségesen mellette áll. Bátorítja, támogatja, elfogadja.

– Neked mi a véleményed erről? – szegezi nekem a kérdést Benjamin.

– Miről is pontosan?

– Megint nem figyel.

– Nem, mert ahelyett, hogy a munkáról beszélnétek, itt civakodtok, mint két óvodás. – Feléjük fordítom a monitort. – Erről mikor akartatok szólni?

– Hamarabb kész lettünk vele, mint terveztük.

– Tökéletes lett.

Elkészültek a minták a kis harcosoknak is.

– Szóval?

Benjamin megrebegteti a pilláit.

– Tíz percet kaptok.

– Pearl szerint nem számít a külső, de én néha olyan furán érzem magam Chad mellett a színes öltözékeimben, a hóbortos viselkedésemmel. Lehet, hogy ez most tetszik neki, de mi van akkor, ha később úgy gondolja, hogy mégsem felelek meg az ő elvárásainak?

Hátradőlök, összefonom az ölemben a kezeimet, és csak egy kérdést teszek fel neki:

– Ugye nem tőlem akarsz párkapcsolati tanácsot kérni?

Csend. Meglepődés, és még hosszabb csend.

– Nem lehet, hogy Colton meleg?

– Nem, Benjamin. Teljességgel lehetetlen, mert merevedése van, amikor csókolózik velem.

– Mázlista – veti oda fintorogva.

– Akkor mi a baj, Letty? – kérdezi Pearl.

– Nincs tűzijáték, kémia, még egy halvány kis szikra sincs. A vaginám inkább összevarrná a bejáratot. Pedig vágyom a szexre, akarom, de…

– Nem vele – fejezi be Pearl. – Dobd.

– Nem tehetem…

– Nem ismertelek régebben, de biztos vagyok benne, hogy sokkal belevalóbb csaj voltál, mint most. A sajnálatból nem lehet megélni, és nincs is köztetek olyan mély kapcsolat, ha nincs szex. Nagyfiú már, kiheveri. Ez a második életed, egy új esély. Szerintem ne szalaszd el ezt a fantasztikus lehetőséget csak azért, mert félted az érzéseit. Egyébként nem fordult már meg a fejedben, hogy lefekszik valakivel?

– De… nagyon sokszor gondoltam már rá.

– Lehet, hogy szívességet tennél neki.

Lepillantok a kis cetlire, amiben Colton üzenete van. Elveszem az asztalról és kihajtogatom.

Az vagy nekem, mint testnek a kenyér

S tavaszi zápor fűszere a földnek,

Lelkem miattad örök harcban él,

Mint a fösvény, kit pénze gondja öl meg,

Csupa fény és boldogság büszke elmém,

Majd fél: az idő ellop, eltemet,

Csak az enyém légy, néha azt szeretném,

(William Shakespeare, 75. Szonett)

Pearlre nézek, majd odaadom neki a papírt. Miután elolvassa, átnyújtja Benjaminnak. Benjamin a mellkasához szorítja a lapot, Pearl hányást mutogat az ujjával. Nekem pedig csak az jár a fejemben, hogy én vagyok a világ legembertelenebb halandója.

Ötödik fejezet

Cole

– Nem gondolod, hogy ki kellene most már jönnöd ebből a szobából és megköszönni a vendéglátást?

– Nem én kértem, hogy hozzál ide!

– Mégis mit tehettem volna? Nem volt más választásunk. Az utcán segítség és orvosi ellátás nélkül meghaltál volna.

– Már így is halott ember vagyok.

– Erre gondolhattál volna akkor, amikor arra kértél, hogy ismét hagyjam el a lányodat!

– A szerelem átkot szór ránk. Gyengévé és sebezhetővé tesz minket. A nők bájos külsőbe bújt ördögök, Cole. Azt hittem, megtaníthatom neked ezt a leckét is.

– Miről beszélsz?

– A Királynőről, aki elárult engem.

– Tudom, mennyire szeretted azt a nőt, de meghalt, megölted.

– Nem, Cole – sóhajt. – A Királynő még mindig él.

– De… én azt hittem, hogy meghalt. Mindig is úgy meséltél róla, mintha halott lenne.

– Itt – megütögeti két ujjával a szívét majd a fejét –, halott.

– De miért nem ölted meg?

– Hm! Jogos a kérdés. De te meg tudnád ölni Lettyt? Vagy ha szembeállítanának egymással titeket, fegyverrel a kezetekben, mit tennél? Meghúznád a ravaszt? Megölnéd? Vagy hagynád, hogy ő húzza meg először?

Sosem gondoltam arra, hogy az elkövető egy nő. Egy nő, aki úgy férkőzhet Letty közelébe, hogy gyanúba sem keveri magát.

– A történetünk majdnem mindig ugyanaz. Csak rólunk, szegény, szerencsétlen kölykökről születnek ilyen történetek. Azokból a gyerekekből, akik olyan családban nevelkednek, mint Letty, nem lesznek bűnözők, nem lesznek törvényszegők. Nekem is ugyanaz a sors jutott, mint neked. Utcakölyök voltam, árva. Szülők nélkül a nagyvilágban. Bár volt egy nővérem, de ő sem tehetett semmit annak érdekében, hogy jobb legyen az életünk. De aztán elkövettem életem legnagyobb ostobaságát: megloptam egy brutális motorosbandát…

Joker hosszan maga elé tekint. Az emlékre mosoly formálódik az arcán. Őszinte, kedves mosoly, amit sosem láttam tőle. Vesz egy hosszú, mély lélegzetet, majd hunyorogva a lenyugvó Napra pillant. Élvezi, hogy a meleg sugarak gyengéden simogatják sápadt bőrét. A régi emlékek mintha békébe ringatnák megtört elméjét.

– Csodálatos ez a vidék – mondja kiegyensúlyozottsággal a hangjában.

Megfordulok, majd két tenyeremmel erősen megmarkolom a teraszra rögzített kovácsoltvas korlátot.

Greensboro tényleg csodálatos. A lankás dombok, a sűrű erdők, a tiszta tó, a nyugodt kisváros… minden bájával csábító. Magához láncol.

A szabadidőm végtelen, viszont a szívem nyughatatlan, ezért arra használtam a felesleges perceimet, hogy felfedezzem ezt a helyet. Horgásztam, lovagoltam, csónakáztam, kirándultam.

A szívem és a lelkem Sisterville-ben maradt. Csak az eszemet és a testemet hoztam magammal.

Nem is csodálkozom azon, hogy Lex és Graham ideköltöztek New Yorkból.

Csend, friss levegő, és egy festői táj.

A robbanás után csak Grahamtől tudtam segítséget kérni, ugyanis tartozott egy szívességgel.

Amikor először elhagytam Lettyt, felkerestem Grahamet és elmondtam neki minden olyan fontos információt, amiről tudnia kellett. Figyelmeztettem és elöljáróban jótanácsokkal láttam el, mert akkor még nem teljesen voltam meggyőződve arról, hogy nem találhatják meg Lexie-t is. Féltettem őket.

Azon a napon fátylat borítottunk a múltra. Megköszönte azt, amit a feleségéért tettem és azt mondta, hogy tartozik egy szívességgel, amit bármikor behajthatok rajta. Nem akartam őket belekeverni ebbe a szarságba, egy évvel ezelőtt azonban eljött annak az ideje, hogy segítséget kérjek tőle.

Egy héttel a robbanás után a birtokot körbekerítették, és egy erődöt húztak fel a kapuk mellé. Kiképzett katonák járkálnak fel-alá a nap huszonnégy órájában. Nem túlzok, ha azt mondom, hogy még egy tankot is elrejtettek abban a hangárban. Azóta Graham nem hagyja el a birtokot – ha mégis, akkor megduplázódik a védelem.

Tudom, csak azért nem zárat minket börtönbe, mert Lex az ujjai köré csavarta és kijelentette, hogy hónapokig szexmegvonással fog fizetni érte. Elmosolyodom, amikor magam elé képzelem Graham arckifejezését.

Egyedül az tölt el örömmel, hogy Lex a legjobb barátom maradt, és általa szereztem még egy barátot: a férjét. Megkönnyebbültnek éreztem a lelkemet, miután elmeséltem nekik az elmúlt éveket.

Lex boldogan megismerné az én mocskos kis Hófehérkémet… azonban amikor arra gondolok, hogy milyen reakciót váltott ki Lettyből a nővére, sötét, mocskos gondolatok és öröm száguldozik az ereimben.

Hófehérke más…

Romlott és mocskos.

Úgy harapott ki egy darabot abból a péniszből, mintha csak egy cafat hús lett volna.

Megtelítem a tüdőmet levegővel, majd behunyom a szemem. A szél szárnyain küldöm el neki az üzenetet: Visszamegyek érted, mocskos kis Hófehérke!

– Folytasd! – parancsolom Jokernek.

– Tolj be a szobába, fiam. Nagyon fázom.

Óvatosan visszatolom Jokert a szobába. Az ágy mellett lefékezem a tolókocsit, átemelem őt az ágyba, majd betakarom a testét.

– Az az ostoba cselekedet egy kilépő volt a nyomorból és egy belépő ebbe a világba. A hetvenes években elszórtan ugyan, de sok motorosbanda dominált a területeken. Sajnos a mai modern korban ezeknek a bandáknak csökkent a létszáma, és már közük sincs ahhoz, ami azokban az időkben volt. Mondhatnám úgy is, hogy megszégyenítik az emléküket. Bátornak és idiótának tartott engem Buch, a vezérük. Nagy szerencsém volt, hogy nem vágták le a kezemet a lopásért. Még csak egy gyerek! – mondta. Megkérdezte, miért loptam, hol lakom, és mit akarok a pénzből venni… Elmondtam neki az igazat: azért loptam, mert éhes voltam. Az utca az otthonom, és ételt akartam venni abból a pénzből magamnak és a nővéremnek. Így visszatekintve már értem, hogy mit látott a tekintetemben. Ugyanazt, amit én láttam a tiedben. Amikor a nővérem nővé érett, a szép, formás, kerek teste felhívta magára Buch figyelmét. A férfi, aki a kemény külső és tettek mögött rejtőzött, kívánta, sóvárgott utána. Úgy gondolta, hogy Ginger az egyetlen igaz szerelme. Nem vitás, gyönyörű lány volt. Hosszú szőke haja miatt úgy nézett ki, mint egy hercegnő. Világoskék szemében a tenger lágy hullámai elevenedtek meg, és amikor Buch megbüntette, annak sós cseppjei folytak végig bársonyos bőrén. Gyűlöltem amiatt, amit a testvéremmel tett, de Ginger mindig azt mondta, hogy megérdemelte. Egy beteges szerelem volt. Ginger ragaszkodott ahhoz az erőszakos férfihoz, és a kegyetlen férfi is ragaszkodott az ártatlannak és gyengének tűnő, törékeny lányhoz. A kapcsolatuk furcsának és érthetetlennek látszott, azonban mégis igaz szerelemmé kovácsolódott a megszállottságuk. A motorosbanda kegyében nőhettem fel, és amikor elég idős lettem hozzá, én is oszlopos tagja lehettem. Rengeteg kegyetlenségnek, vérnek, csonkításnak, brutalitásnak voltam a szemtanúja. Tetszett az az életforma és a vele járó hatalom. Az, hogy mindenki tudta, ki az a Buch és milyen erőszakos cselekedeteket hajtott végre. Az, hogy megszámlálhatatlan ember vére tapadt a kezéhez. Olyan emberré akartam válni, mint a példaképem, és olyan is lettem. Tudom, hogy Letty előtt te is sóvárogtál ezért a pozícióért a szervezetben, de mindenki életében eljön az a bizonyos nagybetűs szerelem, ami felforgatja az életünket. Elveszítjük miatta az irányításunkat a történések felett. Harmincéves voltam, amikor találkoztam az én Királynőmmel. Addig csak a kurvák, a pia, a drog és a cigi töltötte ki a mindennapjaimat. Habzsoltam a nagyvilági, gyönyörű életemet. Tizenhat évesen szökött el otthonról és felszolgálóként dolgozott egy kocsmában, ahova véletlenül tértem be. Defektet kaptam, és amíg vártam a többieket, legurítottam egy-két sört. Amikor beléptem, megpillantottam és a megszállottja lettem. Te is ismered az érzést; ugyanazt éreztem, amit te érzel Letty iránt, s ugyanaz az érzés, amit Buch érzett Ginger iránt. Mások vagyunk, de az az érzés mindegyikünknél ugyanolyan erős és mély. Fogalmam sincs, hogyan szerethettem bele egy tinédzserbe, de megtörtént. Flörtölt velem, kacéran megrebegtette a pilláit, és fel is ajánlotta magát egy menetre. Tetszett benne, hogy talpraesett és nem riad vissza egy olyan férfitól, mint amilyen én voltam. Viszont nem dönthettem meggondolatlanul, mert sok minden forgott kockán. Nem tudhattam előre, hogy a későbbiekben nem akar-e majd hazamenni a szüleihez, ezért kis lépésekben ismerkedtem meg vele. Egy év „udvarlás” után jutottam arra a döntésre, hogy magammal vihetem és bemutathatom a többieknek. Megismerkedett az életemmel. Tetszett neki a pénz, a luxus, a nyaralások, a vásárlás, a szép ruhák… Nem érdekelte, hogy vér tapad ahhoz a pénzhez, csak az, hogy neki mindig mindene meglegyen. Azonban ahogy teltek az évek, sajnos szembesülnöm kellett azzal a komor valósággal, hogy őt csakis a pénzem érdekelte. Szerelmes voltam, manipulálható, akit az orránál fogva vezetett. Aztán teherbe esett, de én nem akartam gyereket, mert tudtam, hogy az sebezhetővé tenne. Ezért elvittem egy orvoshoz és elvetettem vele. Akkor láttam először a tekintetében, hogy gyűlöl engem. Undorodott tőlem és folyton siratta a meg nem született gyerekünket, akit erőszakkal elvettem tőle. Miután kigyógyult a gyászból, a hátam mögött összevissza dugott mindenkivel. Azt hitte, hogy ravaszabb nálam, és sosem jövök rá erre az óriási árulásra, amivel újra és újra összetörte a szívem. Az összes szeretőjéről tudtam, és mindet meg is öltem. Egyedül az érzést nem tudtam megölni, ami a szívembe költözött: a szerelmet. Ezekben az időkben fogantak meg a lányaim. Amikor megszületett Letty, és megtudta, hogy ő az én lányom, attól a szent pillanattól kezdve gyűlölte. Lánya született volna, de én megfosztottam az anyaságtól. Amikor Letty nálunk tartózkodott és játszottam vele, mesét néztem vele, láttam a Királynőm szemében a fájdalmat, a gyűlöletet, a könnyeket… Hivatalosan nem az én lányom, ezért mindattól, amit képviselek, távol tudtam tartani. De nem tudtam magamat távol tartani tőle, ezért én lehettem számára a szuper keresztapuka, aki elkényezteti, szereti, és a tenyerén hordozza. Amikor először a kezemben tarthattam őt… olyan különleges melegség, varázslatos érzés és béke árasztotta el a testemet, amit addig sosem éreztem. Egy ártatlan élet, egy gyönyörű, apró kislány. A mocskos kurva, hogy továbbra is fájdalmat okozzon nekem, szemet-szemért alapon tovább dugott az embereimmel. Megöltem az összeset, de őt nem tudtam… így hát elengedtem.

– Te mindig is tudtad, hogy ki az elkövető! Játszottál, szórakoztál, manipuláltál. Azért, mert nem akartad, hogy megöljem! Elszakítottál tőle, azért, hogy ezek után is megmentsd az életét. A lányodét pedig kockára tetted. Majdnem megölték egy olyan nő miatt, aki végezni akar veled.

– Felteszem újból a kérdést: megölnéd Lettyt?

– Sosem kellett meghúznod a ravaszt, James, de én ki fogom törni annak a nőnek a nyakát.

– Még mindig nem érted, ugye?

– Micsodát?

– Azt, hogy ha visszamész, megölöd őt is. Már nem tudod megmenteni. Ő csak úgy maradhat életben, ha lemondasz róla örökre. Úgy tudják, hogy meghaltunk mind a ketten. Ha te egy év után ismét felbukkansz, akkor gyanúba kevered. Ha visszamész, meghúzod a ravaszt.

Vért! Vért akarok látni.

Fájdalmas kiáltást akarok hallani… szétroppant csontok gyönyörű dallamát a fülembe muzsikálni.

Magamba akarom szívni a félelmet és végignézni, ahogy távozik valakiből az élet.

Hatodik fejezet

Letty

Colton vacsora közben megállás nélkül csak beszél és beszél a pácienseiről…

Nem mintha nem érdekelnének az állatok. Szeretem őket. A cuki kiskutyákat, a bélcsavarodásos macskákat, a kiskedvencként tartott, lelkibeteg törpemalacokat is, de evés közben arra gondolni, hogy egyes állatok vékony-, vastag- és végbelébe is bepillanthattunk, elkap a hányinger.

– Mi bánt, Letty? A holnapi nap miatt idegeskedsz? Mintha csak testben lennél itt, fejben máshol jársz.

Holnap? Mi lesz holnap? Gondolkozz már, agyam!

– Igen – vágom rá, pedig nem. A mai nap aggaszt… vagy az eljövendő napok összessége. Az, hogy ideje lenne elmondanom neki, hogy már szexelhetek. Egy hónapja… de az mellékes. Arról nem kell tudnia, hogy úgy őriztem ezt a titkot, mint egy becses kincset. De a vaginám kincs, nem? Az enyém.

Én döntök arról, hogy kit fogadok magamba.

Már sokszor elképzeltem vele a szexet, amikor maszturbáltam, de még a vibrátoromban is lemerült az elem.

Úgy csinálok, mintha egy prűd szűzike lennék, pedig nem. Szeretem a szexet mindenhogy tálalva, csak nem Coltonnal. Azonban fogalmam sincs, hogy milyen lehetne vele. Lehet, hogy fenomenális! Lehet, hogy csak az életben ilyen jófiú, visszafogott, kedves, udvarias… Lehet, hogy a bokszerében rejtegetett farka úgy megdugna, hogy még a csillagok is csillagokat látnának.

Valami mégis visszatart attól, hogy lefeküdjek vele… és ez nem más, mint a szomorú igazság: nem szeretem őt. Jó barátnak és jó embernek tartom, azonban ennyiben ki is merül a kapcsolatunk. De akkor hogyan tovább?

Nem én tehetek róla, hogy a puncim érzéketlen mellette. Morcosan elfordítja a fejét, és megmakacsolja magát, ha Colton hozzáér a fenekemhez, és pofonokkal sorozza a testemet, hogy ne engedjem magamhoz közelebb…

Miközben randipartnerem kellemesen elfogyasztja az ételét, néha elejt egy-két béna viccet is mellé.

Látszik, hogy egyáltalán nem ismer engem. Persze erről nem ő tehet, hanem én… Esélyt sem adtam neki, hogy jobban megismerhessen.

– Szexelhetek – bukik ki belőlem, a borom pedig lecsörgedezik a torkomon. Nem kortyolom, nincs benne semmi nőies finomság. Magamba döntöm az egészet.

– Hű!

Úgy csúszik ki Colton száján a szó, ahogy végigfolyik ereimben a bor.

Szemei felcsillannak. Döbbent arcára halvány öröm ül ki. Kedvesen mosolygok rá, de a szeméremtestem durván gyomorszájba rúg.

Dió nagyságúra zsugorodik a gyomrom, ezért öntök magamnak még egy pohár bort.

A párától terhes virginiai esti szellő selymes érintése végigkúszik a testemen, de a csiklóm nem bizsereg sem a bortól, sem a velem szemben ülő férfitól.

Nem mondom azt, hogy lehet, mert tudom, Colton az ágyékom ellensége. De nincs szívem azok után dobni, amin keresztülment velem…

Régen, egy évvel ezelőtt lesöpörtem volna a vállamról ezt a jelentéktelen terhet, mert megmondtam volna a szemébe az igazat… Viszont mára már érzéseket is táplálok embertársaim iránt.

Jesszus! Mit tettek ebbe a borba?

Összeszűkült szemekkel figyelem a pohárban lágyan ringatózó, selymes, skarlátvörös folyadékot.

Alkohol = fejfájás. Nem… túl gyenge kifogás!

Vörös folyadék = vér.

Bingó!

Menstruáció.

Azzal az indokkal még nyerhetnék pár napot, amíg kitalálom, hogyan tovább.

Azt mondják, hogy a részeg és a gyerek mondja meg az igazat. Nem iszom többet, mert akkor tuti kitálalnám neki a puncim aggályait, amiért idiótának tartana és sikítva elrohanna. Vicces! De a vaginám is sikoltozva elrohanna, ha meglátná a péniszét.

Azonban lehet, hogy el kellene ezeket a kételyeket hallgattatnom…

Iszogatok, jól érzem magam, és végre visszaülök a nyeregbe. Már azt sem tudom, mikor részesültem egy olyan felejthetetlen éjszakában, amikor az ember lánya azt kívánja, hogy sose érjen véget a fülledt aktus.

Amikor a terapeuta megvonta tőlem a szexuális életemet valamiféle tisztítókúrára hivatkozva, mindenhol csak péniszeket láttam. Vékonykát, vastagot, kicsit és nagyot… be akartam jutni a húsboltba, ami telis-tele volt finomabbnál finomabb áruval.

Erre most, hogy szélesre tárul előttem a mennyek kapuja és beléphetek rajta, mit választok? Zöldséget! Zöldséget?

A doki nagyon értheti a dolgát; szerintem teljes agymosást végzett rajtam. Vissza kell mennem hozzá, hogy mossa koszosra és mocskosra az elmémet, mert meg fogok halni, ha soha többé nem szexelhetek.

– Emiatt vagy ideges?

Enyhén oldalra dönti a fejét, és szexi mosolyt villant felém. Tenyerét a kézfejemre helyezi és a hüvelykujjával gyengéden simogatja a bőrömet.

– Igen – vallom be, és kifújom az eddigi visszatartott lélegzetemet.

– Nem kell ajtóstul a házba rontanunk, ha még friss neked az élmény.

– Hű! Oké… csak azt hittem…

– Kis lépésekben.

– Igen, de ezután mi a következő lépés? – mosolygok kedvesen. – Az ilyesmi nálam sosem működött kis lépésekben…

Colton áthajol az asztal felett, két kezébe fogja az arcomat és megtámadja az ajkaimat.

Gyengéd csók. Formás ajkak. Lehengerlő stílus. Kellemes, férfias illat.

De hol van a birtoklás? A vadember? Aki az asztalra döntene és magának követelne?

– Például hazamegyünk, lefekszünk a kanapéra, és filmezés közben kicsit jobban egymásra hangolódunk.

Bip! Bip! Bip!

Biiiiiiiiiiiiiiiiiiiip!

Meghaltál!

Elszakítom tőle az ajkaimat.

Szavai úgy józanítanak ki, mintha nyakon öntöttek volna egy vödör jeges vízzel, pedig nem is vagyok berúgva.

– Hát nem is tudom… talán holnap? Ki kell pihennem magam. Hosszú és fárasztó napom lesz.

– Persze, el is felejtettem a terjesztőpartnereket.

Oh, tényleg! A terjesztőpartnerek.

Figyelmes!

Ez is a jó listán szerepel, míg a rossz oldal száraz. A papír szomjasan szívná magába a tintát.

Szomorú szimfóniáról szól a nóta, Télapó csak csokoládét dugott kicsi Colton fényesre pucolt csizmájába.

Külön autóval mentünk az étterembe és ez is egyike azoknak a távolságtartásoknak, amivel kirekesztem Coltont az életemből. Ő azonban olyan lovagias, hogy még így is hazakísér.

Amíg én bekanyarodom a kocsifeljáróra, ő leparkol a járdaszegély mellett. Szapora léptekkel a JEEP mellett terem, és kinyitja nekem az ajtót.

Érzékien a derekamra simul a tenyere, amíg elsétálunk a bejáratig, ahol megejtünk egy rövid csókot és elbúcsúzunk egymástól.

Mindig megvárom, hogy beszálljon az autóba és elhajtson.

Minden alkalommal abban reménykedem, hogy a terhes másodpercek fogságában felkiált a belső hangom, a lelkiismeretem, hogy ismét őrültséget csinálok azzal, ha elengedem. Állítsam meg és hívjam be magamhoz… azonban ez a hang sosem szólal meg. Csalódottan lépek be a lakásba.

Az orvos azt mondta az utolsó együtt töltött napunkon, hogy nagyon büszke rám, amiért kitartóan végigsétáltam a gyógyulás szakaszain. Azonban ilyenkor folyton azt érzem, hogy újra és újra elbukom, mert csalódást okozok egy rendes fickónak, aki nem ezt érdemelné.

Feszülten fújtatok, és egy haragos mozdulattal elhajítom a kocsikulcsot, ami harsány csörömpöléssel nekicsapódik a kristály tálkának.

Ezekben az esetlen pillanataimban elátkozom Cole-t – és persze magamat is. Pocsékul érzem magam. Egy szerencsétlennek, akit gyógyultnak nyilvánítottak, miközben csak a felszínt kapargatták az agyában. A legmélyebb, legsötétebb szobákban nem jártak.