Szöveg: Maros Edit © 2023

Borítóterv: Svajer László © 2023

Minden jog fenntartva. A könyv sem egészében, sem részben nem másolható a jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül. Kivételt képeznek ez alól a könyvkritikáknál és recenzióknál felhasznált rövid idézetek.

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja,

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Olvasószerkesztő: Dér Adrienn

Műszaki koordinátor: Magyari-Ésik Zsófia

ISBN 978-963-584-447-0

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

1.
Lett egy virtuális barátnőm

A Lillával való találkozásomat egy hülye torokgyulladásnak köszönhettem. Igen, képes voltam nyáron, negyven fokban torokgyulladást kapni! Anya persze jött a kötelező litániával: lehetett volna annyi eszem, hogy nem rövidnaciban flangálok a plázában, ahol ezerrel megy a légkondi. Egyszerűen nem érti meg, hogy a sort a divat. Az ő idejében meg répa szabású farmert hordtak, amiben mindenkinek kétszer akkorának tűnt a feneke. Most komolyan, az jobb volt?! Arról pont nem én tehetek, hogy a plázában húsz fokkal hidegebb van, mint az utcán. Ezért csak nem fogok bundabugyit hordani kánikulában, nem igaz?

Pedig anya amúgy nem rossz fej. Próbál lépést tartani, egész ügyesen kezeli az okoskütyüket is, ami az ősöknek nem minden esetben megy annyira gördülékenyen. Mindig arról sztorizik, hogy az ő gyerekkorában még nem is létezett internet, nemhogy okostelefonok meg Netflix. Hogy mégis hogyan éltek az emberek húsz évszázadon keresztül világháló, és egyáltalán: technikai civilizáció nélkül?! Én megbolondulnék a mobilom nélkül. Mindegy, még az a szerencse, hogy én már a huszonegyedik században élek a tesómmal, Nórival együtt!

Szóval azon a bizonyos napon épp az ágyat nyomtam suli helyett. A héten kezdődött a tanév, de engem a doki egész hétre kiírt. Unalmamban végignéztem a Netflixen az Anne, E-vel a végén! mind a három évadát (már másodszor), elsősorban Gilbert, vagyis Lucas Jade Zumann miatt, aki irtó cuki pasi. Kicsit bele is voltam zúgva, azt hiszem. De jelentkezzen, aki tizenévesen jobb híján még soha nem ábrándozott sorozatok vagy népszerű filmek szépfiúiról! Na ugye! Szóval a maratoni netflixezés után kicsit böngésztem még az Instán Anne-témában, és a sorozatra kommentelők között belebotlottam egy csajba, aki még nálam is fanatikusabb rajongónak tűnt. Chatelni kezdtünk. Kiderült, hogy ugyanúgy tizennégy éves, mint én. És magántanuló, és nincs róla profilkép, mert csúnyának tartja magát, és mivel nincsenek osztálytársai, dögunalom az élete. Mit tehet ilyenkor egy írásmániás, empatikus, érző lény? (Vagyis én.) Megígértem neki, hogy gigantikus hosszúságú leveleimmel majd elszórakoztatom. Hát így lettünk barátok Lillával. Akkor még nem tudtam, milyen fontos része lesz az életemnek, és mennyi mindent fogok tanulni tőle.

Akkoriban csak virtuálisan „találkoztunk”. Beszámoltam neki a családomról, még azt is elmeséltem, hogyan ismerkedtek meg régen a szüleim – imádta a retró sztorit –, akik azóta elváltak, és persze az ikertesómról, Nóriról is leírtam minden fontosat. Például, hogy pontosan ugyanúgy nézünk ki, és ezzel a frászt hozzuk a tanárokra, meg néha még a barátainkra is. Mondjuk, az igazán jó barátok mindig tudják, mi a dörgés, de egy-egy új tagot azért rendesen el lehet szórakoztatni a „melyikünk melyik” játékkal. Az volt a kedvencem, amikor még általánosban jött egy új lány az osztályba, és soha nem tudta, hogy Nórival beszél, vagy velem, ezért mielőtt hozzám (vagy a tesómhoz) szólt, köhintett egyet, és csak annyit mondott – mintha a név elejét elnyelte volna a köhögés: „Khmmmóri!” Merthogy engem meg Dórinak hívnak, így aztán maximum egy betűt tévedhetett. Rengeteget röhögtünk rajta, míg végre megjegyezte, hogy én rózsaszín csatot hordok, Nóri pedig pirosat. (Aztán persze leszoktunk az idétlen csatokról!!!)

Még az osztálytársaimról is kért „seregszemlét”, erről a felettébb fura társaságról, akik képesek voltak padsorok szerint klikkesedni: a fal mellettiben ültek a stréberek, akik mindig és mindenből csak és kizárólag az ötösre hajtottak, az ablak mellett a nagyon menő arcok, akik rettenthetetlen bátorsággal feleseltek a gyengébb kezű tanároknak, akik minden balhéban benne voltak, és akikkel anya – mint nemegyszer kifejtette – „nem szeretné, ha barátkoznánk”. Középen ültek a normálisak, természetesen a mi helyünk is itt volt Nórival.

És nem hagyhattam ki azt sem, hogy meséljek neki a tanáraimról. Például Komlósról, a matektanáromról, aki kifejezetten jóindulatú volt, de rajtam sajnos a jóindulata sem sokat segített. Én nem tudom, ki hogy van vele, de nekem a matek olyan, mintha egy távol (nagyon távol!)-keleti nyelven kitalált, felfoghatatlan számerdő lenne érthetetlen és követhetetlen szabályokkal. És bár a szövegalapú dolgok jöhetnek minden mennyiségben, a szöveges példákkal a mai napig nem bírtam megbarátkozni. Meg a mértékegységekkel… huh! Komlós tanárnőn látszott, hogy szinte már neki kínos, mennyire szenvedek a dolgozatoknál, de, mondjuk, legalább nem én voltam az egyetlen az osztályban, aki nem értett „matekul”. (Vagy fizikául. Na, abban még reménytelenebb eset vagyok.)

Varga, az ofőnk egy harmincas, nagyon magas és vékony hapsi volt, és hozzá tartozott a biológia. Nem mondom, hogy halálra izgultam magam az óráin, de legalább kiszámítható volt. Nem íratott röpdogákat, és csak annyit kellett megtanulni, amit lediktált a füzetbe vázlatként. Ilyen egy jó tanár, nem?

A kémiát Jocó bá, egy pirospozsgás, kétmázsás édes pofa tartotta, szigorúan fehér köpenyben, amit azért hordott, hogy a kísérletekkel ne piszkolja be a ruháját (és talán azért, hogy ne lássuk, hózentrógert is hord, de persze mi láttuk, mert átütött a köpeny alól).

Lánglelkű Tímár, a magyartanár volt a kedvencem! Harmincöt körüli, kifejezetten jóképű, nőtlen, és a leginspirálóbb tanár, akivel valaha életemben találkoztam! Kicsit olyasmi, mint John Keating a Holt költők társaságában, de azért annyira nem formabontó. Viszont igyekezett mindenkinek a szemét felnyitni az irodalom és a nyelv szépségeire – az ablak melletti padsorral, mondjuk, nem volt könnyű dolga.

Aztán ott volt még Halmai… a töritanárom. Meggyőződésem volt, hogy ő inspirálta a valaha gyártott összes rajzfilm gonosz figuráját: aki képes beletrollkodni a pozitív hős dolgaiba, aztán sátáni kacajjal nyugtázza, milyen jó fej. Külsőre egy giccsparádé kerti törpére emlékeztetett a kis, hegyes kecskeszakállával. Mikor valami gonoszságra készült, egészen szűkre húzta össze a szemét, amitől engem szabályosan kivert a víz. Nos… a kapcsolatunk, mondhatni, sosem volt éppen hétköznapi. Viharos természetű viszonyunkat az a felelés alapozhatta meg, amikor megkért, hogy mutassam meg a térképen a Nílust. Megmutattam. Hát nem belekötött, hogy nem jól mutatom, mert a Nílus fejjel lefelé folyik?! Oké, „tudományosan” délről északnak, de a lényeget tekintve fejjel lefelé. Ez meg a gravitáció törvényének mond ellent – legalábbis szerintem. Miután elvitatkoztunk ezen egy sort, bevésett egy kettest, és egy életre megjegyzett magának. Vagyis nem egészen, mert évekig képes volt összekeverni Nórival. Például azokban a hetekben is, amikor Nóri életében először szerelmes lett…

✦

Az egész egy igen emlékezetes napon kezdődött. Ama bizonyos torokgyulladásom utolsó napjainak egyikén. Én még mindig otthon lebzseltem, és unalmamban úgy döntöttem, kipróbálok egy arcpakolást. Anya akkoriban egy magazin szerkesztőségében dolgozott, és halomra hozta nekünk haza a tiniújságokat, bennük mindenféle termékmintával. Mindig is imádtam ezeket a kis „ingyen” csecsebecséket, olyan gusztán tudnak kinézni! Mondjuk, arcpakolást még soha nem mertem a képemre kenni, de most győzött a kíváncsiság. Alaposan rákészültem a műveletre: a betegség alatt túlhordott pizsimet lecseréltem Mackó Bandira (ő az én hűséges, kitérdesedett mackónadrágom, ami a lehető legkényelmesebb viselet, de szigorúan csak itthon, és csak anya és Nóri előtt), ezzel is trenírozva magamat arra, hogy már igenis jobban vagyok, és hozzáláttam felkenni a trutyit. Mennyei illata volt! És zöld színe. Oké, rondán néztem ki, de… bíztam benne, hogy ha leszedem a képemről, babapopsibőröm lesz, meg hasonlók. Tizenöt percig kellett fent hagyni, úgyhogy addig ledőltem a kanapéra. A heves lehuppanástól a náthává fejlődött torokgyuszim úgy döntött, fitogtatja egy kicsit az erejét. De ha én itt most trombitálni kezdek, mi lesz a pakolásommal? Nem bocsátanám meg magamnak – és a náthámnak –, ha az orrom és környéke azért nem lenne bársonyosan puha, mert idő előtt levakartam róla egy zsepivel a krémet. És akkor életmentő (kategóriájában a lehető legbénább) ötletem támadt. Félbetéptem egy zsebkendőt, és két kis tampont gyúrtam belőle, hogy visszatartsam a kifolyni készülő… hát, szóval azt. Ügyesen betuszkoltam őket az orrlyukamba, és azon kuncogtam, hogy most milyen hülyén nézhetek ki.

Abban a percben csöngettek. Jézusom! Hát ez meg ki lehet?

– Dóriiii! Engedj be, itthon hagytam a kulcsom! – hallottam Nóri hangját. Hála istennek, csak ő! Biztos elmaradt az utolsó óra.

Gyorsan belepillantottam a tükörbe, hogy egy tízes skálán mégis mennyire ciki a külsőm, és megállapítottam, hogy kábé tizenötös. Viszont ha viccet csinálok belőle, és nem kapom ki a tamponokat sem az orromból, annyira nem gáz a dolog, Nóri előtt meg pláne.

Úgyhogy mikor az ajtóhoz libbentem, még felvettem egy „én vagyok a szörny, ijedj meg tőlem, de jól!” nézést és testtartást, majd kirántottam az ajtót.

Nem tudom, ki visított nagyobbat: én, Nóri, vagy a pizzafutár, aki ott állt Nóri mellett egy családi méretű pizzásdobozzal a kezében. Nóri a visítás után röhögőgörcsben tört ki, nekitámaszkodott a falnak, és a hasát fogta, annyira nevetett. Én zavaromban azt sem tudtam, mit csináljak, persze elsőként az orromból kilógó tamponokhoz kaptam, de a zöld arcdíszemet nem tudtam pillanatok alatt eltűntetni, így az maradt a képemen, na és Mackó Bandi is kénytelen volt debütálni egy idegen előtt. A pizzafutár meg annyira meg volt lepve, hogy nem jutott energiája nevetni, meg talán munkaköri kötelességből nem is tehette – szegény –, így csak annyit mondott:

– Háromezer-ötszáz lesz.

– Mindjárt hozom… – motyogtam, és visszakullogtam, hogy az előszobában lévő mindenes (értsd: gombok, nem fogó tollak, lemerült elem, ziherejsztű, kajajegy és némi aprópénz) tálkából összekaparjam a pizza árát. De mégis ki rendelt pizzát? Merthogy én nem, az biztos! Maradék büszkeségemet magamra öltve – amiből persze semmi nem látszott a zöld maszk alatt – nyújtottam át az összeget, és egy poénnal próbálkoztam:

– Most ez a szín a divat, gondoltam, kipróbálom, hogy áll.

A pizzafutár vagy nem értette a poént, vagy nem találta viccesnek – talán az utóbbi –, és szó nélkül sarkon fordult. Nóri addigra már a küszöbön ülve nyerített.

– Hát ez meg… ez meg… mi a fene volt? – vihogta.

– Szerinted mégis mi? Egy új színdarabon agyalok, és épp a jelmeztervezésnél tartottam. Mert minek látszik ez itt a fejemen? Pakolás! Tudod, hogy ellenállhatatlan legyen a képem!

– Hát, ezt a hatást sikerült elérned! És mik voltak azok az izék az orrodban?

– Náthás vagyok, basszus! De inkább azt mondd, te rendeltél pizzát?

– Nem, anya! – Közben kezdett csillapodni Nóri rohama.

– Mondjuk, szólhatott volna…

– Szólt, csak véletlenül nekem küldte el az üzenetet, amit neked szánt. Azt írta, nem volt ideje főzni, és sokáig kell ma bent maradnia a lapzárta miatt, úgyhogy pusztítsuk el a pizzát ebédre meg vacsira.

– Klassz. De legalább te szólhattál volna, hogy számítsak a pizzafutárra!

– Mégis honnan kellett volna tudnom, hogy te itthon a nagy betegségedben zombisat játszol?

– Köszi…

– Na, gyere, segítek lemosni! Amúgy büszke vagyok rád, hogy végre kipróbáltad a pakolást. Nem is olyan rossz, ugye?

– Soha többet! Ez az élmény egy életre elég volt!

– Legközelebb majd kiüríttetjük a kerületet, mielőtt valamit magadra kensz, hogy ne törhessen rád senki. Jó? Amúgy újság van! Azt hiszem, szerelmes vagyok!

Na, bumm! Ez volt az a kijelentés, ami aztán egy lavinát indított el. Nem is akármekkorát.

2.
Bonyodalmak

Amikor Nóri bedobta, hogy szerelmes, leesett az állam – egy darabka rászáradt zöld kulimász legalábbis bizonyosan lepottyant róla a hírtől. Még jó, hogy volt egy újdonsült barátnőm, így legalább valakivel megvitathattam ezt a nem várt fejleményt. Klassz dolog, ha az ember lányának van egy ikertesója, akivel mindent meg lehet dumálni, na de azt a fura érzést, amit a szóban forgó ikertesó első komolyabb szerelmi fellángolása vált ki az ember lányából, csak nem lehet pont vele kivesézni.

Szóval ráírtam Lillára. Megosztottam vele mindent, amit Nóri velem: hogy a srác tizenegyedikes, most költöztek fel Budapestre a családjával Debrecenből. És hogy… khm… Nóri szavaival élve „észbontóan szexi”. Először meggyanúsítottam a tesómat, hogy napszúrást kapott, mert nem szokott így áradozni a fiúkról (Timothée Chalamet, a Kisasszonyok sármos pasija iránti imádata talán nem ugyanez a kategória – inkább olyasmi, mint nekem a Lucas-mánia), de váltig állította, hogy nem túloz. Azt hiszem, itt kezdett az a fura érzés a hatalmába keríteni… Mivel a srác, akit egyébként Dávidnak hívtak, Nóri legjobb barátnőjének, Bianka nővérének osztályába járt, a tesóm kábé rászállt Biankára, hogy mindent derítsen ki a nővérénél Dávidról, akinek az Insta-profilja sajnos privát volt. Bekövetni meg nyilván nem merte…

Konkrétan féltékeny lettem Nórira, hogy egy hús-vér pasi megtetszett neki. Én nem tudom, van-e ilyen, hogy „szerelmes akarok lenni” vágy, de ha van, akkor valami ilyesmit éreztem. Gondolatban már a koszorúslányruhámat terveztem, amiben majd Nóri és Dávidkája esküvőjén virítok, de ijesztő volt a kép, hogy közben olyan egyedül leszek, mint a kisujjam. Mi van, ha én vagyok az egyetlen lány a földön, akinek soha nem lesz pasija? Mi van, ha míg én lúzeren az ágyat nyomtam ezzel a hülye torokgyulladással, mindenki bepasizott az osztályból, és amikor majd visszatérek közéjük, ujjal fognak rám mutogatni, és kiröhögnek, amiért én bezzeg a kutyának sem kellek. Oké, lehet egy kicsit túlparáztam a témát, de odáig jutottam, hogy kell nekem egy „fantompasi”. Hogyha netán szóba kerül ez a dolog, azt mondhassam: „Ugyan már, naná, hogy nekem is van fiúm!” És hogy életszerű legyen, Lilla segítségével aprólékosan ki is találtam Mr. Fantomot: száznyolcvan centi magas – én százhatvanöt vagyok, szóval az pont ideális, mert nem törik ki a nyakam, ha meg akar csókolni, de mégis szemmel láthatóan magasabb nálam –, barna hajú, kék szemű. (Ha jó erősen koncentrálok a képre, talán bevonzom magamnak…)

✦

Mikor végre újra mehettem iskolába, alig vártam, hogy csekkolhassam Dávidot. Persze egész nap nem futottunk össze a folyosón. Helyette viszont volt egy újabb köröm Halmaival. Épp azon morfondíroztam, hogy suli után meg kell írnom Lillának, lehetséges, hogy Dávid is ugyanolyan fantom, mint az én pasim, amikor a vérszívók koronázatlan fejedelme lecsapott rám:

– Kassai Dóra! Mit álmodozik?

– Semmit, tanár úr, csak örülök, hogy végre itt lehetek. A múlt héten ugyanis beteg voltam.

– Ne szórakozzon velem, Kassai Dóra! Tudom, hogy itt volt, Nóra volt beteg.

(A többiek röhögtek, én meg sejtettem, hogy Nóri valami rossz fát tett a tűzre múlt héten.)

– Ja, tényleg, már emlékszem. Tényleg itt voltam, Nóri meg otthon. Elnézést!

A többiek erre még jobban nyerítettek, Halmai pedig összehúzta szűkre a szemét – engem persze elkezdett kerülgetni a frász, de bíztam benne, hogy csak nem fog hirtelen lefeleltetni az egész nyolcadik osztályos anyagból, úgyhogy igyekeztem nem bepánikolni. Abban a pillanatban megszólalt a csengő, megmenekültem. Nórit később persze kérdőre vontam, és elmesélte, hogy épp Bianka telefonját bűvölték, pont akkor írt neki Viki (Bianka nővére) Dávidról – Halmai pedig észrevette és leteremtette: „Kassai Dóra! Mit csinálnak maguk a pad alatt? Csak nem mobiloznak?” Jellemző, hogy alapból azt hitte, én vagyok. Nórit egyébként azért csípte jobban, mert még hetedik végén ötös témazárót írt, én viszont csak hármast, és egy életre levonta a következtetést, hogy én vagyok a zűrösebb iker… hát, köszi.

A betegség utáni első napom szenzációját viszont az énektanár, Lendvay szállította. Ő is épp egy álmodozásomból riasztott fel (nincs ezeknek a tanároknak szívük?):

– Dóra! Figyelsz rám egyáltalán? – fékezett le a padom mellett, az orromat hirtelen megcsapta az erőteljes virágillatú parfümje. Természetesen fogalmam sem volt, miről magyarázott. Pedig az énekórákat amúgy mindig is kedveltem, meg Lendvayt is, aki „a kis dalos pacsirtáinak” hívott minket Nórival, ami vérciki, de megszoktuk, és a többiek is viszonylag hamar leálltak a szekálással. – Tehát akkor az iskolanapon népdalokat fogtok énekelni Nórival, Julival, Lénával és Lilivel! – jelentette ki, mire zavartan néztem a többiekre. Az osztályból csak mi öten voltunk énekkarosok.

– Milyen népdalokat? – kérdeztem bambán, egyáltalán nem voltam képben.

– Összeállítottam egy komplett népdalcsokrot nektek! Az idei iskolanap témája a népművészet, nekem pedig a kilencedik évfolyamból kell pár kedves kislányt kiválasztanom a műsorra.

Kedves kislányt! Pff…

– Rátok esett a választásom, a másik évfolyamon az énekkaros kislányok az akadályversenyben vesznek részt, úgyhogy ők nem tudnak beállni a népdalokba.

A mázlisták!…

– Óra végén gyertek majd ide az asztalomhoz, kiosztom a népdalok szövegeit, kóruspróbán pedig átnézzük a dallamokat. Van kérdésetek?

Nekem csupán egyetlen kérdésem akadt: Muszáj? De persze tudtam, hogy nincs menekvés, a sulinapon minden osztálynak képviseltetnie kell magát valami produkcióval vagy egyéb aktívkodással, a többiekre pedig nem számíthattunk.

Lili, aki egyébként a legjobb barátnőm, belém ültette a frászt. Azt mondta, a többiek halálba fognak vele cikizni. Oké, volt egy kis malőr, de nem ettől lett végül emlékezetes a nap.

Na szóval… úgy kezdődött, hogy Nóri reggelre belázasodott. Mi így toljuk: hol én vagyok gatya, hol ő. Legalább anyának nem egyszerre kell ápolnia minket. Tök rendi tőlünk, nem? Szóval, reggel Nóri nélkül mentem a suliba, ahol már kilenckor az egész gimit beterelték a tornaterembe. Mindenki elfoglalta a helyét, még a bordásfalnál is tömörültek a diákok, én meg úgy éreztem magam egy pillanatra, mintha egy telt házas Aréna-koncerten lennék fellépő. Oké, csak egy pillanatig tartott az eufória. Lendvay épp felkonferált minket: „Kedves gyerekek! Örömmel köszöntelek titeket az idei tanév iskolanapján. Mint tudjátok, az igazgató úr erre az évre a népművészeteket jelölte ki, bizonyára minden évfolyam kitűnő előadásokkal, programokkal készült. Már mind nagyon kíváncsian várjuk, hogy bemutassátok, amiket hoztatok nekünk. Elsőként engedjétek meg, hogy bemutassam az én nagyszerű énekes kislányaimat a kilencedik évfolyamból. Egy népdalcsokrot hoztak el nektek, hallga…”, amikor egyszer csak a monológját a legbalhésabb osztálytársam, Karesz mobiljának a számunkra már jól ismert csengése szakította félbe. Ahogy felcsendült Manueltől a Kicsi lány, a teremben kitört a röhögés. Rögtön egyszerre skandálni kezdték, hogy „Megiszunk kinn pár piát, te táncolsz / Én meg odatolom a számat a szádhoz / Most nagy a szívem, érzem / Hogy te lehetnél majd a feleségem…”. Mikor végre elhalt a vihogás, a tanárnő kicsit sértődötten fejezte be a mondandóját: „Szóval hallgassátok a dalokat akkora szeretettel, amekkorával ezek a kedves lányok fogják előadni őket nektek.”

Miután ilyen szépen megágyazott a produkciónknak, belekezdtünk. Jött sorban a Kis kece lányom, a Fölszállott a páva, meg a Hej, tulipán, tulipán (kicsit sem égő összeállítás Manuel slágere után…), aztán pedig beütött a katasztrófa! Az utolsó népdalban ezt énekeltük: „Három kislány zabot arat, sej-haj, zabot arat a lovának, szeretőt keres magának!”

Erre ezek az idióták elkezdtek megint röhögni meg füttyögni, hogy „és mégis a négyből melyik három kislány?”, meg hogy „van itt jelentkező bőven, ne izguljatok!”. Itt aztán vége lett az előadásnak, mert Lendvay izgatottan felugrott a helyéről, és leteremtette az ordibálókat, hogy így megsérteni a népművészetet és ezeket a kedves kislányokat, ő bizony nem érti, hogyan lehetnek ennyire szívtelenek.

A tanárnő füstölgött még egy sort, mi pedig hatalmasat égve levonultunk a porondról. A történetnek ezen a pontján igazat kellett adom Lilinek: ez tényleg ciki volt a javából. De aztán… megpillantottam… A tornaterem ajtajában ott állt egy görög isten. Bár azt nem tudom, pontosan hogy néz ki egy görög isten, de ezt hallottam egyszer egy filmben, és azóta számomra a „görög isten” a „nincs rá szó, mennyire jól néz ki” szinonimája lett. Odáig, mondjuk, senki nem érdemelte ki nálam ezt a címet (kivéve ugye Gilbert-Lucast), de ez a tornaterem ajtaját támasztó csoda kétségkívül kimerítette a görög istenség fogalmát. Gőzöm sem volt, ki ez a srác, soha nem láttam még. Mindenesetre ott állt, pár méterre tőlünk, és vigyorgott. Azt hiszem, a lábujjam tövéig elvörösödhettem. Barna haj, kék szem… és hihetetlenül jól állt rajta a kék pólója. Bár Mr. Fantom is hasonló paraméterekkel rendelkezett, de meg kellett állapítanom, hogy ehhez a sráchoz képest egy nulla! Kuka! Egyáltalán nem tartottam kizártnak, hogy bele fogok zúgni.

Ahogy elvonultunk mellette – én, ha jól emlékszem, sajnos tátott szájjal a csodálkozástól… –, mosolygott! Sőt! Még kacsintott is egyet! Wow!! Sőt, wow a köbön! Ha nem lettem volna matrózblúzban, és nem pont fél perccel előtte égettem volna le magamat az egész suli előtt, talán még esélyes is lehetett volna, hogy a kacsintás nekem szólt (és nem annak a bizonyos „szeretős” dolognak), de így… pfff…

Mindent összevetve a sulinap egész jól sikerült. Az osztályközösségünk szempontjából mindenképp, kicsit ugyanis a vetélkedők alatt összerázódott az alapból klikkesedős csapat, aminek személy szerint nagyon örültem.

Egy következő fejleménynek viszont már sokkal kevésbé…

✦

A sulinap utáni hétre Nóri meggyógyult. És rögtön azzal indított, hogy Halmai a büntiszobába küldte. Ugyanis azt hitte, én vagyok… jellemző.

Az történt, hogy Karesz kitalálta, csenjék el Halmai telefonját (az öregnek valami ősrégi mobilja van, amihez nem használ egyedi kódot, ezt már rég észrevettük, így a mobilja szabad préda mindenkinek, Karesz meg be akarta rajta állítani csengőhangnak a Kicsi lányt… tök hülye!), amikor a tanári asztalnak háttal magyarázott a töriatlasz előtt, és mivel Nóri ült a tanári asztalhoz a legközelebb, az ő feladata lett a nemes tett végrehajtása. Karesz kézmozdulatokkal jelezte Nórinak, hogy „most”, Nóri kinyúlt a telefonért, Zoé – egy csaj a stréberpadsorból – viszont abban a pillanatban tüsszentett egy hatalmasat, amire Halmai hirtelen megfordult, és pont azt a pillanatot kapta el, amikor Nóri megmarkolta a telefonját az asztalon. (Amit egyébként soha nem hoz be órára magával, mert ő ugye nem híve a huszonegyedik század technikai vívmányainak, de úgy látszik, ő is ember, és becsöngetés előtt volt egy fontos hívása – láttam, hogy azelőtt tette le, mielőtt belépett volna az osztályterembe –, így nem volt ideje visszavinni a tanáriba a mobilját. Karesz pedig kitalálta, hogy vicceljék meg, dugják el a telefont az asztalról, és állítsák át a csengőhangját, mert az milyen poén lesz, ha majd a tanáriban megszólal, és Lendvay azt hiszi, az övé csörgött a sulinapon. Tipikus Karesz... sosem volt az a fajta, aki megriad egy kis botránytól.)

– Kassai! – üvöltötte Halmai vöröslő fejjel. – Most azonnal indulás az igazgatói szobába!

– Tanár úr, én nem… – szabadkozott Nóri.

– Csendet! Mégis mit képzel magáról, kisasszony? Indítson az igazgatóhoz!

Nóri azért rendesen megijedt, ez látszott rajta – nem is csodálom, Halmai szeme jobban összeszűkült, mint valaha –, de utána a szünetben az egész ablak melletti padsor gratulált neki a bátorságáért, és biztosították róla, hogy igazán királyul helytállt. Nórit pedig annyira meghatotta, hogy a menők „befogadták” – na, sejtettem, hogy anyát viszont ez nem fogja meghatni… –, hogy vállrándítással vette tudomásul, amikor az igazgató a tanítási órák után a büntiszobába vezényelte még másfél órára, hogy legyen ideje gondolkodni azon, amit tett.

Ám Nóri egész máson gondolkodott, mint amiről Halmai szerint gondolkodnia kellett volna. Úgy jött haza, mint egy eszelős. Idézem:

– Dorci! Dorci! Ezt nem fogod elhinni! – rontott be a szobámba.

– Mi történt, miért kiabálsz? Csak nem ennyire jó volt a büntiszobában?

– Még annál is jobb! Ő is ott volt!

– Kicsoda? Karesz? – Ez tűnt egyedül értelmes megoldásnak. De tévedtem.

– Dehogy a Karesz, ne legyél már ilyen dinka! Hát ő! Dávid! Szóval, mikor odaértem, üres volt a szoba. Leültem az egyik padba, pont szembe Lendvayval, aki nem akart hinni a szemének. „Hát, te, virágszálam, hogy kerültél ide?” Épp válaszolni akartam, amikor kinyílt az ajtó, és belépett Dávid. Áááá, irtó helyes volt! Imádom azt a kék pólóját, annyira jól áll neki! És a haja! Behalok tőle, ahogy be tudja zselézni! És képzeld, mikor benyitott, rám nézett… – (Nóri úgy lelkendezett, hogy alig bírtam komoly maradni. De nem akartam bunkó lenni, elvégre egy ilyen sztoritól, gondoltam, én is kifeküdnék, ha a görög istenről lenne szó…) – Szóval rám nézett, félig elmosolyodott, tudod, olyan elbűvölően, amikor csak az egyik szája széle fut fel, olyan lazán… és aztán azt mondta: „Szia!”

– Huh! És mit válaszoltál? – kérdeztem.

– Képzelheted! Köpni-nyelni nem tudtam. Aztán persze elrebegtem én is egy sziát, ő meg leült a mellettem lévő padba. Egy darabig kínos volt a csend, aztán Lendvay felállt, és azt mondta: „Gyerekek, ki kell szaladnom két percre. Ugye nem haragszotok? Addig rendesen viselkedjetek ám! De persze Nórika olyan kedves kislány, nem is értem, hogy került ide. Bizonyára csak valami félreértés lehet. Na, mindjárt jövök, kedveskéim!” Azzal kiment a szobából, mi pedig ott maradtunk Dáviddal. Kettesben.

– Az igen! És mi történt, miután Lendvay kiment?

– Hát, most jön a sztori java!

– Nee! Volt még valami, a sziánál is fantasztikusabb?

– Jajj, Dóri, olyan izé vagy! Most miért csinálod ezt? Akkor nem is mondom, ha nem érdekel, hanem felhívom Biankát. Őt biztos érdekelni fogja.

– Ugyan már, ne kapd úgy fel a vizet! Csak hülyülök… Mesélj! Mi volt?

– Azt mondta: „Szóval Nórinak hívnak!” Én meg majdnem elájultam, hogy tudja a nevemet. Azt hiszem, észrevette a zavaromat, és Lendvay üres helyére bökött, amiről leesett, hogy a tanárnő említette a nevemet alig egy perce. Mindegy, akkor is figyelt, és ez jó jel. Aztán bemutatkozott: „Bíró Dávid, 11/A.” „Tudom”, válaszoltam, aztán gyorsan hozzá is tettem, hogy a barátnőm nővére az osztálytársa, és ő említette egyszer a nevét. Mivel elkezdett a táskájában kotorászni, és megijedtem, hogy nem akarja folytatni a beszélgetést, gyorsan megkérdeztem, őt miért zárták be a büntibe. Képzeld, épp az egyik osztálytársuk szendvicsével labdáztak, mikor belépett Jocó bá. Dávidnak sikerült pont fültövön találnia a szendviccsel, Jocó bá pedig irtó botrányt csinált, és lelki fröccsöt tartott arról, hogy az étel nem játék, aztán pedig az igazgatóhoz zavarta Dávidot, aki a büntibe vezényelte gondolkodni. Pont, mint engem. Na, mit szólsz?

– Nem is tudom elképzelni Jocó báról, hogy ennyire kiakasztja egy kis szendvicsdobálás. Történt még más is?

– Én is elmeséltem neki a telefonos sztorit Halmaival, szerintem kajálta, mert most mind a két oldalra felhúzta a száját, úgy mosolygott. Na, ez a mosolya még lenyűgözőbb, mint a féloldalas! Aztán sajnos visszajött Lendvay, úgyhogy onnantól kezdve végig némán ücsörögtünk. Ja, és Lendvayval együtt érkezett egy másik 11/A-s srác is, akivel Dávid kezet fogott – nagyon menő, ahogy kezet fog! –, lehet, hogy ő volt a szendvicsdobálás értelmi szerzője. Láttam, ahogy a lenémított mobiljaikon chatelnek egymással, nagyon király, nem?

– Lendvayval meg lehet csinálni, de ha Halmait fogták volna ki…

– Jut eszembe, Halmai! Mikor jöttem kifelé a büntiből, pont belebotlottam, és szúrós szemmel odabökte nekem: „Remélem, mélyen magába szállt, Dóra! Számítson rá, hogy a következő órán felel! Méghozzá a mai anyagból, amit nyilván már nagyon tud, ha a jegyzetelés helyett inkább a telefonommal szórakoztatta magát!”

Hát így. Szóval Nóri elintézett nekem egy kis extra törifelelést. Ez, komolyan mondom, hihetetlen, mérgelődtem magamban. Miért nem képes Halmai megjegyezni, hogy aki az orra előtt ül, az Nóri, én pedig három paddal hátrébb szoktam unatkozni (a magyarázós részek közben) és rettegni (a felelő kiválasztásakor) az óráin?

Akkor azt hittem, ez a legnagyobb katasztrófa.

Tévedtem. Másnap ugyanis szörnyű felismerésre jutottam.

✦

A nagyszünetben lementünk az udvarra, és ott volt a srác. A görög isten. Akit a sulinap óta nem láttam, és most még helyesebbnek tűnt, mint amire emlékeztem. Épp fociztak, én meg belefeledkezve bámultam, ahogy támasztotta a kaput, mikor Nóri oldalba bökött:

– Dóri! Ő az!

– Mi van? – ébredtem fel az ámulatból.

– Hát ő, tudod! A Dávid!

– Kicsoda? – kaptam fel rémültem a fejem, és bár kezdte fojtogatni a torkomat a gyanú, ki lehet Dávid, azért még egy utolsó esélyt adtam, hátha a labdát kergető szemüveges (kicsit duci) fiúra gondol. Mondjuk, erre az esély a nullánál is kevesebb volt persze.

– A srác a kapuban! Hát nem gyönyörű?

Basszus! Arról azért nem volt szó, hogy az ikrek a szerelemben is ugyanolyanok, és teljesen megegyezik az ízlésük.

– Nem is tudom, szerintem műmájer – válaszoltam halkan, nem túl sok meggyőződéssel. Egyrészt azért nem voltam meggyőző, mert nem biztos, hogy pontosan ismerem a „műmájer” szó jelentését – apától hallottam a nyáron, és nagyon tetszett, ezért megjegyeztem –, másrészt a meggyőződésem ugye pont ellentétes irányú volt: Dávid valóban gyönyörű. Egy kiköpött görög isten!

Természetesen azonnal elsírtam a dolgot Lillának, azzal a magától értetődő ténnyel együtt, hogy mivel Nóri látta meg először, így az övé. Lilla jó barátnőhöz illően próbált vigasztalni, de amikor Dávid bekövette Nórit Instán, ő is belátta, hogy a helyzetem finoman szólva nem túl rózsás. De komolyan. Milyen már, amikor a saját ikertesódat kell „elvileg” utálni, mert ő az a csaj, akiért az álompasid epekedik? Ő a vetélytársad!

Mit mondjak, nem volt egy könnyed esti szórakozás, amikor Nóri a gép elé ültetett, és végigmutogatta nekem Dávid Instagram-profilját, ami így – lévén egymás követőivé váltak – rengeteg fotóval és videóval örvendeztette meg a böngészőt. Megtudtuk többek között, hogy van egy zenekara, egy csomó próbatermes fotót posztolt, és ha idáig azt gondoltam róla, ez a srác egy görög isten, most már pontosítanom kellett a véleményemet: ő maga a kiköpött Zeusz. A főisten.

3.
A sztárság kapujában

Nóri és én gyerekkorunk óta imádjuk a zenét. Anya figyelmét hamar felhívták rá még az óvónők, hogy van hozzá érzékünk, így hamar be is íratott minket a zeneiskolába. Nóri zongorázni kezdett, én pedig gitározni. Énekelni is szeretünk, de tény, hogy Nórinak van kettőnk közül jobb hangja. Az enyém sem rossz, de Nórival nem kelnék azért versenyre.

Azon az undi októberi napon is pont gitárórára igyekeztem. Épp nagypályás szenvedős monologizálásban voltam, miután sikeresen lekéstem a villamost, valahogy így:

„Ó, hogy az a…! Naná, hogy ilyenkor óránként jár! Jó, nem óránként, csak húszpercenként, de akkor is. Nincs kedvem itt ácsorogni a megállóban, az eső is mindjárt elered, a vállamat meg húzza a gitár. Elegem van ebből az egészből! Nem volt időm gyakorolni, Tamás bá tuti le fog szúrni, hogy nem tudom eljátszani a darabomat, pedig olyan lelkesen választotta ki nekem a zeneiskolai bemutatóra.

Egyébként is, utálom az októbert! Ezt a mostanit pedig különösen! Anya szerint a hangulatingadozások is a kamaszkor velejárói – azt mondja, mivel épp a gyerekkor és a kisfelnőttkor küszöbén billegünk, ez nem kevés konfliktust okoz a lelkünkben –, de én nem vagyok ebben biztos. Már csak azért sem, mert nekem nincsenek hangulatingadozásaim, én állandóan rosszkedvű vagyok. Nóri bezzeg mostanában fél méterrel a föld fölött repked, én meg ettől még mélyebbre süllyedek a mélabúban. Kellett nekem pont az ő Dávidjába belezúgnom!! Nem igazság, hogy mindig én húzom a rövidebbet! Most is én cipelem a gitárt, bezzeg Nórinak nem kell maga mögött húznia a pianínót, ráadásul ma el is marad az órája, úgyhogy bőven van ideje Biankával kitárgyalni a »D« dolgot. És ez az egész azért van, mert az első héten hiányoztam a suliból, és ezzel lemaradtam D-ről. Nem tudom, mit csináljak, hogy kiverjem őt a fejemből, hogy ne vörösödjek el a kislábujjam végéig, ha meglátom a folyosón, vagy egyszerűen csak ha Nóri szóba hozza. Mindig próbálom terelni a témát, Nóri meg csak annyit vesz le belőle, hogy ez engem nem érdekel, úgyhogy inkább Biankával chatel egész este.

Én meg itt vagyok a nyomorommal, és kezdem azt hinni, hogy ez a D iránti megmagyarázhatatlan rajongásom, na, ez az a bizonyos szerelem. Annak kell lennie, mert kínoz és gyötör, és nem bírok aludni, és nem bírok koncentrálni, és nem érdekel semmi más, csak ő. Töriórán cirkalmas D betűket pingálok a füzetembe, még szerencse, hogy Lili nem veszi észre, mert el van foglalva a saját Zs betűjével. Zs, mint Zsombor, Lili ugyanis egy tizedikes srácba zúgott bele. Nagyokat sóhajtozik, mikor elmegyünk a termük előtt, és zavartan csavargatja a haját, ha feltűnik a folyosó végén. Persze még saját magának sem vallotta be, nekem is csak célozgat, hogy »ugye milyen irtó édi ez a Zsombor?«… Az. Irtó édi. De nem annyira édi, mint… Na, tessék! Már megint itt tartok. Meg fogok hibbanni ettől a szerelem izétől! És persze mindezt titokban kell tartanom, mert D tabu, ugyanis Nóri szintén epekedik érte, és ugye ő látta meg előbb…

Végre itt van ez a tetű villamos! Épp ideje volt, mindjárt leszakad a vállam.

Leomlok egy üres helyre, és bambulok kifelé az ablakon. Esik. Na, tessék! Már csak ez hiányzott. Mire odaérek a Délibe, épp annyira belejön majd, hogy mikor leszállok, pillanatok alatt bőrig ázom.

Az egyetlen megoldás az, ha külföldre költözöm. Na jó, ez marhaság, ráadásul kivitelezhetetlen. És ha egyszerűen csak átiratkoznék egy másik suliba? Mondjuk, anya tutira nem venné be, hogy elemi erővel hajt a kíváncsiság, milyen lehet egy másik gimibe járni. Pont most, amikor összerázódott az osztály, és van esély rá, hogy az érettségiig Lilin – és Lillán – kívül más barátom is lesz. De azt azért mégsem vallhatom be, hogy beleszerettem Nóri fiújába, aki ráadásul nem is a fiúja, csak szeretné, ha az lenne. Mármint Nóri szeretné. Hogy Dávid szeretné-e, azt nem tudom. Remélem, hogy nem… vagyis dehogynem, hiszen Nóri állati boldog lenne. De mi lesz velem? Jézusom! Tényleg, mi lesz velem, ha ezek ketten összejönnek, aztán én lehetek majd a fölösleges harmadik, akit alibinek cipelnek magukkal mindenhova? És az esküvőjükön én leszek a tanú, aki aláírásommal igazolom, hogy a szerelmük és esküjük egy életre szól. Közben persze nagyokat mosolygok az ifjú párra, Bíró-Kassai Nórára és Bíró-Kassai Dávidra – mert tuti, hogy D felveszi Nóri nevét –, belül pedig haldoklom. Aztán jönnek sorban a gyerekek, és az iskolai ünnepségeken ott fogok feszengeni az ikertesóm és a sógorom között, akibe mellesleg tizennégy éves korom óta szerelmes vagyok.”

– Hogy ezek a mai fiatalok milyen udvariatlanok, pff!

Jövendő életem horrorfilmjének a forgatókönyvét ezen a ponton kénytelen voltam egy időre félbeszakítani, mert úgy tűnt, az az utóbbi morgás nekem szólt. Egy idős néni ácsorgott mellettem, bizonyára szeretett volna leülni, és az én helyemet pécézte ki magának. Jellemző. Alapból jól nevelt vagyok, és anya elég korán megtanított rá, hogy a helyünket adjuk át az idősebbeknek és a rászorulóknak, de ez sem megy ám mindig olyan simán! Egyszer átadtam a helyem egy terhes fiatal nőnek, aki nem értette, miért pattanok fel. Aztán leesett, hogy nem terhes, csak van rajta némi súlyfelesleg hastájékon. Udvarias akartam lenni, ehelyett a lehető legtaplóbb módon sikerült vérig sértenem. És volt már olyan néni is, aki saját magát nem tartotta néninek, és egy „nem vagyok én még olyan öreg” megjegyzéssel felhúzta az orrát, mikor felugrottam, hogy ő leülhessen. Azóta az élénkvörös rúzst használó néniknek nem adom át a helyem, mert ők fiatalnak érzik magukat. Most bezzeg nem is néztem, milyen rúzs van az undok nénin, mert totálisan nem érdekelt.

– Elnézést – dünnyögtem az orrom alatt, és felkászálódtam, a gitárral még oldalba bökve egy szintén nyugdíjasforma bácsit, aki a biztonság kedvéért cöcögött még egy sort, hogy még jobban érezzem magam…

Közben persze eleredt az eső, nálam meg nem volt esernyő, csak a bazi nehéz gitár a vállamon. Mire a zenesulihoz értem, beázott a cipőm, és bénán cuppogott. Épp káromkodtam egy cifrát, mikor valaki utánam (pontosabban a tesóm után, csak ő ugyebár nem volt ott…) kiáltott:

– Szia, Nóri!

Eltartott egy darabig, mire leesett, hogy ez nekem szól. Megfordultam, és…

…és D állt ott teljes valójában! A tökéletesre zselézett hajáról csöpögött a víz, a hátán egy sporttáska. Úgy éreztem, mindjárt infarktust kapok!

– Nem is tudtam, hogy gitározol – mondta ő a jól ismert, ellenállhatatlan féloldalas mosolyával.

– Dóri – hebegtem én erre tök hülyén.

– Hm?

– Dóri vagyok.

– Ja, a múltkor úgy értettem, Nóri.

– A büntiben?

– Aha.

– Ő tényleg Nóri volt, az ikertesóm.

– Ne má’! Tényleg? Most szívatsz!

– Nem, ikrek vagyunk.

– Hát, akkor tök ugyanúgy néztek ki.

– Mondták már mások is…

– És a sulinapon melyikőtök énekelt?

– Az én voltam.

– Akkor még jó, hogy nem Nórit zaklattam ezzel. Figyi, van egy zenekarom…

– Tudom.

– Tényleg? Honnan?

– Nóritól.

– És ő honnan tudja? Nem emlékszem, hogy meséltem volna neki…

– Ööö, izé… Nórinak a barátnőjének a nővére az osztálytársad. – Csak nem mondhattam azt, hogy Nóri kábé kétpercenként lapozza végig Instagramon az összes fényképét…

– Ja, vágom, ezt a tesód is mondta. Na, szóval van ez a zenekarom, saját számokat játszunk, én vagyok a basszgitáros.

– De menő…

– Hm?

– Akarom mondani, az kúl.

– ?

– Bocs, folytasd!

– Szóval kellene egy vokalistacsaj a bandába, és láttalak titeket, mikor azokat a népdalokat énekeltétek. Nem lenne kedved eljönni egy próbára? Péntekenként szoktunk próbálni, a dobosunk faterjának a garázsában.

Ezt most jól hallottam? D vokalistának hív a bandájába?

– Na, lenne kedved?

Még kérdezed? Hogy lenne-e kedvem minden pénteken két órán keresztül nézni, ahogy a kapucnis pulcsidban, basszgitárral a nyakadban próbálsz? Hogy lenne-e kedvem a próbák után veled együtt hazasétálni – mert nyilvánvalóan hazakísérnél, hogy ne kelljen egyedül mennem olyan későn –, és egyszer majd leülni egy padra, hogy ne érjünk még haza, és tovább együtt lehessünk? És a padon megfogni egymás kezét, és a szemedbe nézni, miközben megkérdezed, nem mennék-e el veled hétvégén moziba? És aztán soha többet nem engedni el egymás kezét, és összeházasodni, és Nóri lenne a tanúm? Uhh, már megint túlságosan előreszaladtam! Nóri. Ezt nem tehetem meg vele.

– Hahó! Itt vagy? – zökkentett ki.

– Ja, persze, bocs, csak átgondoltam… Ezt meg kéne beszélnem Nórival…

– Ő is tud énekelni?

– Igen, de nem azért…

– Hogy mind a ketten jönnétek? Király! Az a legjobb! Micsoda buli lesz, két tök egyforma vokalistacsajjal! Ez a srácoknak is tetszeni fog! Figyelj! Mondod a számod? Megcsörgetlek, és akkor neked is meglesz az enyém. Majd megdumáljuk a részleteket, okés?

– Hogyne, persze, okés…

Miközben diktáltam a számom, zúgott a fülem, konkrétan ájulni készültem.

– Jól van, köszi, akkor én lépek, mert edzésem lesz. Majd hívlak!

Szerintem erre nem is mondtam semmit. Vagy lehet, hogy igen, de nem emlékszem. Egy darabig csak bámultam abba az irányba, amerre elrohant a sporttáskájával. Edzése lesz. Mégis milyen edzése? És én most komolyan megadtam neki a számom? D-nek? És ez az ő száma, ami itt virít a kijelzőmön? Behalok! Ha nem lennék szerelmes D-be – vagy legalább Nóri nem lenne az… –, most totál odalennék!

Oké, meg kellett állapítanom, hogy a sajnálatos körülmény ellenére is odavagyok. Elvégre D elkérte a számom, és hívni fog. És vokálozni fogok… pontosabban fogunk, Nórival együtt a bandájában. ÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁ!

Hogy hogyan játszom majd el, hogy D nekem abszolúte közömbös, lövésem sem volt. De abban a pillanatban nem is érdekelt. Mindenesetre igazat kellett adnom anyának azt a hangulatingadozásos izét illetően.

Aznap persze jól elkéstem gitárról, és Tamás bá sem értette, miért vagyok a szokásosnál is dekoncentráltabb. Ugye nem kell magyaráznom, hogy cseppet sem érdekelt…

✦

Nóri azzal kezdte, hogy belevisított a fülembe. Idézem:

– Dorciiii! Ez most komoly?!? Meséld el még egyszer! Tényleg azt mondta, „szia, Nóri”?

– Igen, azt, de vagy ötször elmondtam már, hogy történt! Azt hitte, te vagyok, aztán tisztáztuk, hogy nem, aztán megkérdezte, nem lenne-e kedvünk vokálozni a bandájában, aztán mondtam, hogy de, aztán meg elkérte a számom, hogy majd tudjon szólni.

– Ez annyira izgi! Képzeld el! Sztárok leszünk! Biztos befutunk majd, mert jelentkezünk a következő tévés tehetségkutatóba, mindenki ránk fog szavazni, én meg összejövök Dáviddal és… óóó, annyira szuper lesz!

– Azért ennyire ne szaladj előre! – mondtam én, aki pár órával előtte már az esküvőjüknél tartottam gondolatban. Hm… Aztán egy órára rá már a saját esküvőmnél D-vel… – Egyelőre várjuk meg, hogy hív-e, aztán nézzük meg közelebbről azt a zenekart. Mi van, ha nem jönnek be a számok, amiket játszanak?

– Az ki van zárva! Dávid egészen biztos, hogy szuper számokat ír!

– Miből gondolod, hogy ő írja a számokat?

– Csak úgy. Szerintem ő írja. De ha meg nem, mit számít az? Vokálozni fogunk egy igazi zenekarban! Fel tudod te ezt fogni?!

– Igyekszem.

– Megyek, és megcsörgetem Biankát. Ezt neki is hallania kell!

Ezzel Nóri át is vonult a szobájába Biankának áradozni a telefonba, én pedig hanyatt vágtam magam az ágyamon, mert éreztem, hogy rendbe kell tennem a fejemben ezt az egészet. Hosszú agyalás következett… Valahogy így:

„Egy zenekarban énekelni eszméletlenül király dolog, tehát erről semmiképpen nem mondhatok le! Ráadásul Nórival énekelni egy bandában olyan, mintha valami amerikai tinisorozat szereplői lennénk! Az egész ügyet csak ez a D dolog árnyékolja be. Mármint az, hogy mindketten rá vagyunk kicsit indulva Dávidra, de míg Nóri »legálisan«, én csak titokban álmodozhatok róla. Ha bárkinek elmondanám (Lillán kívül persze, mert ő megért engem), meglenne a véleménye, hogy milyen egy dög vagyok, rámozdulok az ikertesóm szerelmére. Pedig én komolyan nem akartam, és igyekszem is lebeszélni magamat róla, csakhogy ez nem olyan egyszerű!”

Cefetül voltam na, nincs mit szépíteni a dolgot. Azt hiszem, ez volt életem első igazán komoly érzelmi bonyodalma.