Jessica Gilmore

Emlékszem a szerelemre

Barbara Wallace

Kiút a sötétségből

Miranda Lee

A házvezetőnő

Nina Singh

A szerelem városa

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Jessica Gilmore, 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A mű eredeti címe: Winning Back His Runaway Bride (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: Kiss Klára

© Barbara Wallace, 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A mű eredeti címe: Reunited with Her Blue-Eyed Billionaire (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: Várnai Péter

© Miranda Lee, 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A mű eredeti címe: The Billionaire’s Cinderella Housekeeper

(Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

© Nilay Nina Singh, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A mű eredeti címe: Her Inconvenient Christmas Reunion (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: Csató Gabriella

Nyomtatásban megjelent: az ARANY JÚLIA 67. számában, 2024

Átdolgozott kiadás

ISBN  978-963-540-936-5

Kép: Shutterstock

Az Arany Júlia a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2024

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Jessica Gilmore

Emlékszem a szerelemre

1. FEJEZET

– Ki volt az, Charlie?

– Csak a postás.

Charlotte Samuels a kezében tartott nagy borítékra nézett, amelynek nyugtáját az imént írta alá, és remélte, hogy a hangjában lévő remegést nem lehet észrevenni.

– Ó, az új ruhám? Már attól féltem, hogy nem érkezik meg időben. – Phoebe kisietett az előszobába, és ott megállt. Aggódva nézett Charlie-ra. – Minden rendben?

– Igen, persze. – Charlie rájött, hogy a hangja kissé élesen csattant, és mosolyt kényszerített az arcára, miközben unokatestvére, egyben legjobb barátnője és lakótársa felé fordult. – Nem a ruhád, csak a papírok.

– A papírok?

– Igen, a válási papírok.

Charlie megpróbált közömbösnek tűnni, de szánalmasan kudarcot vallott.

Phoebe vetett egy gyors pillantást a borítékra.

– Máris? Még csak néhány hét telt el azóta, hogy te és Matteo…

Elhallgatott, mire Charlie azonnal megszólalt, hogy megtörje a kínos csendet. Mert ha tovább beszél, talán meg tudja győzni magát és Phoebe-t is arról, hogy minden rendben van. „Soha ne nézz vissza!” – ez volt a mottója, ami most még inkább érvényes, mint valaha.

– Nos, ismered Matteót. Ha a fejébe vesz valamit, véghez viszi.

Beleértve azt is, hogy segít neki a válás gyors lebonyolításában. Ennél már csak a házasságot kötötték megy gyorsabban.

– De ez jó, nem igaz? Már szabad nőként utazhatsz el. – Phoebe biztatóan rámosolygott az unokatestvérére.

– Igen… igen.

Természetesen mostantól utazhat, és utazni is fog, gondolta Charlie. Talán ezek a hivatalos dokumentumok meggyőzik majd az ostoba szívét, hogy kövesse a józan ész szavát, és fogadja el, hogy ripsz-ropsz megkötött házasságának immár vége.

– Mindenesetre jól halad a dolog. A bíró hamarosan kimondja a válást. Matteo hajlandó elismerni, hogy a viselkedése elfogadhatatlan volt, ahogy az ügyvédem és én javasoltuk neki. Ha minden a terv szerint halad, mire visszatérek, olyan lesz, mintha a házasságom soha nem is létezett volna.

Attól kezdve valóban előrenézhet. Mert nem kis teljesítmény egy házasságot alig egy év után befejezni. De a barátai véleményével ellentétben a válópert nem hirtelen felindulásból kezdeményezte, hanem ez volt a legjobb, amit tehetett.

Phoebe még egy gyors pillantást vetett a borítékra.

– Van egy ötletem. Legyen a búcsúbuli helyett válási parti!

– Válási parti? – Charlie az orrát ráncolta. – Nem ízléstelen egy kicsit?

Most az egyszer nem ünnepelni akart, hanem minél gyorsabban elhagyni az országot. Csak remélni merte, hogy amikor visszatér, a városban már senki sem fog beszélni a tönkrement házasságáról, és beléphet egy boltba anélkül, hogy mindenki megbámulná.

– Egyáltalán nem – jelentette ki Phoebe határozottan. – Elvégre muszáj, hogy valami jó is származzon ebből a házasságból, még ha csak egy buliról van is szó. Egyébként még mindig úgy gondolom, hogy el kellett volna fogadnod a végkielégítést.

Charlie felsóhajtott. Tudta, hogy nem Phoebe az egyetlen, aki szerint őrültség volt, hogy csak azt vitte magával ebből a házasságból, amit hozott. Elvégre Matteónak bőven lenne pénze, hogy akár több exfeleséget is eltartson. De nem a pénzéért ment hozzá, hanem szerelemből.

Sóhajtva megrázta a fejét.

– Nem tehettem meg, Phoebe. Úgy éreztem volna, hogy eladom magam.

– Csak remélni tudom, hogy az elveidből ki tudod fizetni a számláidat – válaszolta rosszallóan az unokatestvére, mire Charlie felnevetett.

– Ne aggódj, nem fogok éhen halni! Végül is, hála a nagyinak, van tető a fejem felett. – Még ha kicsit kínos is, hogy huszonnyolc évesen még mindig a nagymamájával él. – És biztos vagyok benne, hogy plusz tanítási órákat is kaphatok. Nincs szükségem milliókra, és valószínűleg kezdettől ez is része volt a problémának.

De a fő gond az volt, hogy Matteo gyakorlatilag soha nem volt vele. Egyértelműen munkamániás volt, aztán meg két kézzel szórta a pénzt, ami egy idő után elviselhetetlenné vált a lány számára.

– Csak egy kis buli – vetette fel újra a témát Phoebe. – Néhány barát, italok és harapnivaló, hogy megünnepeljük az új életed kezdetét.

– Még meggondolom – válaszolta Charlie kitérően, majd visszament a ház hátsó részében lévő világos, otthonos konyhába.

Mindig is szerette ezt a helyiséget, a sárgára festett falakat, a fából készült szekrényeket és az ugyancsak sárga függönyöket. Nehéz lett volna elképzelni nagyobb kontrasztot a kensingtoni lakása ultramodern konyhájához képest.

Sóhajtva lehuppant egy székre, és nagyanyja macskája azonnal az ölébe ugrott. Szomorúan megsimogatta, és újra a közelgő válásra gondolt. A nagyi figyelmeztette, hogy ne kössék meg olyan gyorsan azt a házasságot, de nem hallgatott rá.

Ebben a pillanatban megcsörrent a mobilja, és fogadta a hívást.

– Igen?

– Charlotte Samuelsszel beszélek?

– Én… igen. Mi a baj?

– Attól tartok, baleset történt, és…

2. FEJEZET

– Hogy van Matteo Harrington? – kérdezte Charlie a recepcióspult mögött álló hölgytől, aki egy közeledő orvos felé fordult.

– Doktornő, meg tudja mondani, hogy van Matteo Harrington?

– Maga Charlotte Samuels? Üdvözlöm, dr. Lewis vagyok. Mr. Harrington nagyon szerencsés volt. Súlyos agyrázkódása van, és néhány bordája is eltörött, de lehetett volna rosszabb is.

Aggódva nézett Charlie-ra, aki hirtelen megszédült. Egy székhez vezette, amire a lány reszkető lábbal lerogyott. Aztán zavartan nézett a doktornőre.

– Nem értem… Miért van itt egyáltalán Matteo? Azt hittem, Londonban tartózkodik. Mi történt?

– Biztos vagyok benne, hogy a rendőrség többet fog majd mondani. Amennyire én tudom, az autója kisodródott a kanyarban, talán azért, mert megpróbált kikerülni egy akadályt.

Charlie a fejét ingatta.

– Matteo kitűnő sofőr, és soha nem lépné túl a sebességhatárt. Láthatnám őt?

– Igen, természetesen. Ne aggódjon, rosszabbul néz ki, mint amilyen valójában az állapota. Tökéletes pihenésre van szüksége, nem szabad felizgatni. Viszont biztos vagyok benne, hogy örülni fog, ha látja önt, mert kérdezősködött maga után.

Tényleg? Pedig Charlie úgy vélte, hogy ő az utolsó ember a világon, akit a férfi látni szeretne.

– Köszönöm szépen.

Egy nővér végigvezette a hosszú folyosón, aztán egy ajtó előtt megálltak.

– Ott bent fekszik – mondta, és elsétált.

Charlie igyekezett összeszedni magát, mielőtt az ajtó kilincsére tette volna a kezét, aztán tétován belépett. A halvány fényben a tekintete azonnal az ágyra és a benne fekvő betegre esett, akiből csövek lógtak ki. Közelebb lépett, és alig tudott elfojtani egy ijedt kiáltást, amikor felismerte Matteót. Csukva volt a szeme, és nagyon sápadtnak tűnt. A fejét bekötözték, de furcsa módon így még vonzóbbnak tűnt, mint máskor. Markáns vonásai és a kötés alól kikandikáló göndör, sötét haja kiemelte férfiasságát. Charlie nyelt egyet, és érezte, hogy a szíve izgatottan kalapál.

Matteo tökéletesen békésnek tűnt. Charlie óvatosan az ágyhoz húzott egy széket, és leült rá, anélkül hogy levette volna a szemét a férfiról.

– Szia! – szólalt meg hirtelen Matteo, és a lányra nézett.

Lágy mosoly játszott az ajka körül.

– Neked is szia – válaszolta Charlie, és próbálta visszanyerni a nyugalmát. – Most beszéltem egy doktornővel. Azt mondta, hogy hamarosan jobban leszel. – Egy pillanatra szünetet tartott, majd hozzátette: – De eléggé ránk ijesztettél.

– Sajnálom. – A férfi megfogta a lány kezét. Charlie hátán borzongás futott végig, mert a férfi érintése éppoly ismerős volt, mint amennyire tilos. – Fogalmam sincs, hogyan történhetett. Talán kikerültem egy nyulat. – Matteo a homlokát ráncolta. – Hogy őszinte legyek, nem emlékszem rá.

– Hová tartottál?

Charlie semmit sem tudott a férfiról, már nem volt az élete része. A múltjához tartozott, Matteo ennek ellenére az ő telefonszámát adta meg a doktornőnek. A férfi most erősebben szorította a kezét.

– Hiányoztál, Charlotte. Persze tudom, hogy balszerencsét jelent, ha az esküvő előtt látom a menyasszonyt, de…

Várjunk egy percet…

– Esküvő? – suttogta a lány, és Matteo zavartan nézett rá.

– Mióta vagyok kórházban? Ugye nem kellett lemondanunk az esküvőt?

– De Matteo, már egy éve házasok vagyunk! – És hamarosan el fogunk válni, tette hozzá Charlie majdnem, de lenyelte a mondatot, amikor látta, mennyire megdöbbent a férfi. – Nem emlékszel?

Matteo Harrington a homlokát ráncolta, és így szólt a kedves doktornőhöz:

– Természetesen tudom, ki a miniszterelnökünk, és el tudok számolni tízig. Jól vagyok, csak van egy kis memóriazavarom. Nem emlékszem néhány dologra, ennyi az egész!

Néhány nagyon fontos dologra. Mint például arra, hogy ő és Charlie már házasok. Hogy lehet, hogy már június van? Akkor már egy éve annak, hogy meghódította a lányt. Az első pillanattól tudta, hogy ő élete szerelme. Mindketten tudták, még akkor is, ha a tarka ruhás, temperamentumos fiatal nő színes csíkokkal a hajában egyáltalán nem volt az esete. De Matteo úgy érezte, mintha hazaért volna, akárcsak Charlie. Addig Matteo nem igazán hitt a sorsban, de aztán…

Sajnos, az esküvőre egyáltalán nem emlékezett. Vagy a nászútjukra.

– És most mi lesz? – kérdezte Charlie aggódva.

A doktornő felsóhajtott.

– Az amnézia sokkal gyakoribb, mint azt a szappanoperák elhitetik velünk, és minden eset más és más. Mr. Harrington súlyos agyrázkódást szenvedett, és ez mindenképpen azt jelenti, hogy pihenésre van szüksége. Semmi munka és semmi idegeskedés. Akkor az emlékezete idővel biztosan visszatér.

– Semmi idegeskedés… – motyogta Charlie.

– És semmi munka? – szólt közbe felháborodottan Matteo. – De hát hogy képzeli? Én vagyok a Harrington Industries vezérigazgatója, dr. Lewis. Nem hagyhatom magára a vállalatot!

– Akarja, hogy jobban legyen? Akkor azt javaslom, hogy ne írjon e-maileket, ne telefonáljon, ne dolgozzon, amíg meg nem gyógyul. Ehelyett azt javaslom, hogy vegyen ki egy kis szabadságot. Ellenkező esetben fennáll a veszélye, hogy rosszabbodik az állapota.

Matteo megrázta a fejét.

– Ez lehetetlen! Természetesen igyekszem majd kevesebbet dolgozni, de…

Elhallgatott, amikor Charlie megfogta a kezét, és megszorította.

– Matteo, hajszál híján meghaltál! – Hallotta, ahogy a hangja megremeg. – Kérlek, most az egyszer hallgass rám! Vannak fontosabb dolgok is, mint a munka. Például te fontosabb vagy.

A férfi éles pillantást vetett rá. Charlie komolyan gondolja ezt? Hiszen tudja, milyen lényeges számára, hogy mindent kézben tartson.

De aztán meglátta, hogy a lány szemében könnyek csillognak, és lelkiismeret-furdalása támadt. Kérdőn nézett a doktornőre.

– Mennyi időről lenne szó?

– Hogy mennyit kellene pihennie? Nos, véleményem szerint legalább két hetet. Engedélyezzen a testének és az agyának egy kis pihenőt. Akkor fokozatosan visszatér az emlékezete.

Matteo nagyot sóhajtott.

– Rendben, maga nyert. Megteszek minden tőlem telhetőt.

Látta, hogy Charlie mennyire megkönnyebbül.

– Tényleg?

– Örülsz, cara?

– Persze.

– Nos, akkor most elbocsátom magam, és hazamegyünk. Azt hiszem, már így is eleget raboltuk dr. Lewis idejét, nem?

Matteo megpróbált felkelni az ágyból, de összerezzent, mert törött bordái hevesen tiltakoztak. Csak nehezen fojtott el egy fájdalmas kiáltást.

– Jobb szeretném, ha ma este még itt maradna megfigyelésre – mondta a doktornő, és Charlie bólintott.

– Azt is ki kell találnunk, hogy mi lenne a legjobb helyszín a pihenésre – mondta a lány Matteónak. – Nem hiszem, hogy vissza kellene menned Londonba. Túlságosan veszélyes, mert akkor hamarosan újra dolgozni kezdenél.

– Igaz – ismerte el Matteo. – És mi a helyzet a házaddal? Úgy értem, a nagymamádéval?

Feltételezte, hogy Charlie már régen elhagyta egykori otthonát, és hozzá költözött. De meglepetésére a lány a fejét rázta.

– Nem, ott túl zajos. A szomszédban építkeznek. – A doktornőhöz fordult. – Matteo repülhet?

– Hosszú útra nem menjen, egyébként nincs ellene kifogásom. A lényeg, hogy ne üljön folyton a monitor előtt.

– Mit szólna Olaszországhoz? Matteónak van egy villája az Amalfi-parton. Az megfelelne?

– Amalfi? – A doktornő elmosolyodott. – Ott voltam nászúton a férjemmel. Valószínűleg nincs jobb hely a kikapcsolódásra. Mindazonáltal nem tudom eléggé hangsúlyozni, mennyire fontos, hogy Matteo pihenjen. És hogy távol tartsa magát a hírektől. Ha sikerül néhány hétig csak az itt és mostban élnie, hamarosan visszatér az emlékezete. Csak lazítson, és érezze jól magát!

Amalfi. Olaszország. Otthon… Bár Matteo Londonban született és nőtt fel, számára Olaszország mindig is az otthont jelentette. Sóhajtva lehunyta a szemét, és úgy vélte, már érzi is a nap melegét és a citromfák illatát a tenger sós levegőjével keveredve. A varázslatos tengerpart intenzív színei jelentek meg lelki szemei előtt, és érezte, hogy legbelül lassan megnyugszik.

– Mi is ott voltunk nászúton – mondta, és Charlie-ra mosolygott. De aztán észrevette a lány zárkózott arckifejezését, és aggódva megkérdezte: – Jól emlékszem, ugye?

Charlie megrázta a fejét.

– Nem. Eredetileg tényleg oda akartunk menni, de csak Párizsig jutottunk el, mert egy üzleti tárgyalás közbeszólt.

– Ó, nagyon sajnálom – felelte Matteo őszintén megütközve.

– Nem kell sajnálnod.

A férfi ösztönösen megérezte, hogy valami nincs rendben. Bár házasok, de úgy viselkednek, mint két idegen.

– Akkor jó ötlet, hogy oda megyünk. Mintha a második nászutunk lenne.

Charlie-ra mosolygott, de ő kerülte a tekintetét. Igen, itt valami nagyon nem stimmel.

– Hát persze – mondta a lány. – Remek ötlet!

3. FEJEZET

– Micsoda? – Phoebe a borospoharát épp a szájához emelte, de megdermedt mozdulat közben. – Megőrültél?

Charlie a konyhaasztalra dobta a táskáját, leült a szemközti székre, és magának is töltött egy kis bort. Fogalma sem volt, mit válaszoljon.

– Furcsa lenne, ha nem kísérném el. Különben is, az orvos azt mondta, nagyon fontos, hogy valaki vigyázzon Matteóra, hogy tényleg pihenjen.

Phoebe segítséget kérően a nagyanyjára nézett.

– Hallod ezt, nagyi? Nem hiszem el! Tényleg azt akarod, hogy felsoroljam az okokat, amiért ez nem jó ötlet? Először is válófélben vagytok. Másodszor úgy volt, hogy pénteken repülsz Vietnámba. Mit gondolsz, Lexi mit fog szólni?

Charlie nagyot kortyolt a borból, és elfogadta a tányér levest, amit a nagyanyja nyújtott át neki.

– Nagyon finom az illata, nagyi, köszönöm szépen. – Aztán visszafordult az unokatestvéréhez. – Ami Lexit illeti, meséltem, hogy beleszeretett egy új-zélandi szörfösbe. Valószínűleg nem bánja, ha nem megyek vele. Matteo pedig úgy tűnik, semmit sem tud a válásról. Még az esküvőnkre sem emlékszik. Azt hiszi, hogy még mindig tavaly van, és csak most fogunk összeházasodni.

– De ez nem igaz! – felelte Phoebe élesen. – Sok minden történt időközben, és túl sok időt vesztegettél el vele. Nem tartozol neki semmivel!

– Talán nem, de még mindig házasok vagyunk, és felelősnek érzem magam érte, legalábbis addig, amíg fel nem épül az agyrázkódásból. Annak idején megígértem, hogy jóban-rosszban kitartok mellette, és nem szegem meg a szavam.

De ez nem győzte meg az unokatestvérét. Phoebe megrázta a fejét, és komoran válaszolt:

– Ha engem kérdezel, ez az évszázad legrosszabb ötlete.

Charlie megdörzsölte fáradt szemét, és észrevette, hogy az adrenalin, amely a kórházi látogatás után még mindig ott lüktetett az ereiben, lassan eltűnik a szervezetéből.

– Phoebe, tudom, hogy jót akarsz, és igazán nagyra értékelem. De ezt kell tennem. – Tétovázott, kereste a megfelelő szavakat. – Tudod, egyszerűen csak helyesen akarok cselekedni. Rühellem, hogy a házasságunk kudarcot vallott, rühellem, ami velünk történt, és hogy nem találtam megoldást. – Újabb nagy kortyot ivott a borból, és megrázta a fejét. – El sem tudod képzelni, hány éjszakán át feküdtem ébren, és éltem át újra minden vitát, minden pillanatot, amikor nem értettük meg egymást. És folyton azt kérdezgettem magamtól, hogyan csinálhattam volna jobban.

– Tényleg azt hiszed, hogy ez a helyzet újra összehoz titeket? – Phoebe olyan szörnyülködve beszélt, mintha Charlie azt mondta volna, hogy a Marsra indul. – Hogy a férjed újra az a Matteo lesz, aki az esküvő előtt volt, mintha csak megnyomnál egy reset gombot? Tudom, hogy szereted őt, de…

– Nem.

Persze hogy nem hiszi azt, nem olyan naiv. Már nem. Bár szívesen hitte volna, mert akkor azt tehetnék, amit a férfi javasolt: második nászútra mehetnének. Amikor eszébe jutottak a szeretkezéseik, önkéntelenül elpirult. Az eszével tudta, hogy vége, de a szíve és a teste még nem állt készen.

– Nem – ismételte meg nyomatékosan. – Ahhoz már túl késő. De az, hogy a szép kezdet után minden ilyen keserű és szomorú lett… hihetetlenül fáj. – A szívére szorította a kezét. – Ha most segítek Matteónak, ha helyesen cselekszem, talán pontot tehetek ennek a szerencsétlen históriának a végére.

– De…

– Elég volt, Phoebe! – szólalt meg a nagyanyjuk, aki szokás szerint a tűzhely melletti hintaszékben ült. – Charlie döntött, és ezt tiszteletben kell tartanod. Véleményem szerint van némi igazsága. De vigyáznod kell magadra, drágám! Már így is sok mindenen mentél keresztül.

– Nos, úgy tűnik, rajtam is múlott – válaszolta Charlie, és bánatosan elmosolyodott. – De köszönöm, hogy soha nem olvastad a fejemre.

– Mint például?

– Nem mondtad, hogy kezdettől fogva tudtad, mi lesz a vége. És hogy felajánlottál egy helyet, ahová visszatérhetek.

– Ez csak természetes. Ez a te otthonod is. És mindig is az lesz, amíg szükséged van rá.

Az otthona és a menedéke. Charlie hálásan nézett körül a hangulatos, barátságos konyhában.

Phoebe és ő itt nevelkedtek tizenéves koruk óta. Unokatestvére szülei a Királyi Légierőnél szolgáltak, és gyakran áthelyezték őket. Charlie édesanyja pedig diplomata volt, és neki is állandóan váltogatnia kellett a munkahelyét. Charlie utálta a diplomácia merev illemszabályait, és amikor a nagyanyja elújságolta, hogy Phoebe hozzá költözik a középiskola utolsó éveire, a szülei tiltakozása ellenére ő is ugyanígy tett.

– Mi a terved? – érdeklődött a nagyi. – Először Londonba akarsz menni Matteóval, mielőtt Olaszországba repülnétek?

A „terv” szó enyhén szólva túlzásnak tűnt a spontán meghozott döntést követően.

– Észszerű lenne Londonban tölteni egy éjszakát – válaszolta Charlie. – Csak az a baj, hogy akaratlanul is hazugságok hálójába keveredtem. Elvégre a holmim már nincs a londoni házban. Nem az ékszerekről és a drága ruhákról beszélek. Ki tudja, hogy azokkal mit csinált Matteo? Hanem a fényképeimről, a könyveimről, a festményről, amit anyától és apától kaptam. Mindez már itt van, és Matteo biztosan észrevenné.

– Szóval holnap egyenesen Olaszországba repültök?

Charlie bólintott.

– Amint Matteo kijön a kórházból. Beszéltem telefonon Jóval, az asszisztensével, ami kicsit kínos volt, mert biztos vagyok benne, hogy ő adta be a válási papírokat. De amikor elmeséltem, mit mondott az orvos, nagyon segítőkésznek mutatkozott. Szerzett egy sofőrt, aki holnap elvisz minket a repülőtérre. A Harrington Industries gépe ott fog várni minket. – Újabb korty bort ivott. – Úgy tűnik, mégiscsak vannak előnyei annak, ha valaki egy gazdag ember felesége.

– Igen, és mi lesz aztán? – Phoebe a borosüvegért nyúlt, és töltött magának még egy pohárral. – Mindannyian tudjuk, hogy Matteo nem tud megválni a mobiltelefonjától, a tabletjétől és a laptopjától. Hogy a fenébe fogod megakadályozni, hogy megnézze az e-mailjeit, és megtudja az ügyvédjétől, hogy elindult a válóper? Megértem, hogy azt hiszed, helyesen cselekszel, de ez nem fog működni.

– Ne aggódj, erre már én is gondoltam! – Charlie tudta, hogy az unokatestvérének igaza van. Nem attól tartott, hogy kiderül, válófélben vannak, hanem attól, hogy Matteo munkamániás, és egyszerűen nem tud lazítani. Az egyetlen megoldás egy újabb hazugság. – A kórház odaadta nekem az összes holmiját. Majd azt mondom Matteónak, hogy minden tropára ment a balesetben, és Jo majd küld neki új mobilt.

– Elrabolod és teljesen elvágod a külvilágtól? Nem rossz ötlet, meg kell hagyni! – Phoebe elismerően füttyentett.

– Nem rabolom el! – tiltakozott Charlie, de tudta, hogy az unokatestvére rátapintott a lényegre. – Az olaszországi ház Matteóé, és beleegyezett, hogy odamegy. Magammal viszem a holmiját, és amint visszanyeri az emlékezetét, átadom neki. De a következő néhány hétben minden kapcsolattartás rajtam keresztül fog történni. Nagyon örülök, hogy az asszisztense ebben egyetért velem. És ne feledd, van egy limuzinunk sofőrrel meg egy magánrepülőnk, ami mindent megkönnyít.

– Igen, valószínűleg. – Phoebe ábrándosan a távolba meredt. – A magánrepülők nem tartoznak az én világomba. Bár nem bánnám, ha odatartoznának.

Charlie a fejét ingatta.

– Hidd el, vannak rosszabb dolgok is, mint turistaosztályon utazni.

– Csak hiszed! A legutóbbi vietnámi repülőutam kész rémálom volt. – Phoebe tekintete Charlie bal kezére esett, a gyűrűsujján lévő világosabb csíkra. – Még jó, hogy nem adtad el a gyűrűket. Furcsa lesz újra viselni, nem?

Charlie gyomra görcsbe rándult, és a jobb kezét ösztönösen a baljára tette.

– Megmondom Matteónak, hogy szűkíteni vittem őket, mert mostanában sokat fogytam.

– Úgy tűnik, tényleg mindenre gondoltál. Rendben, ha tényleg ezt akarod csinálni, természetesen támogatlak. Csak szólj, ha segítségre van szükséged, jó? Nem bánnám, ha néhány napot egy olaszországi villában tölthetnék.

– Köszönöm, Phoebe. El sem tudom mondani, milyen sokat jelent ez nekem. – Charlie nagyot ásított, és hirtelen rájött, mennyire fáradt. – Rendben, most pedig megyek aludni. Nehéz napom volt, és holnap hosszú utazás vár rám. – Felállt, és megpuszilta a nagyanyját meg Phoebe-t. – Nagyon korán kelek, de amint Amalfiba érünk, felhívlak. Jó éjszakát!

Az ajtóhoz ment, és hirtelen visszatértek a kétségei. Vajon tényleg helyesen cselekszik, vagy ez a megtévesztés még több szenvedéshez vezet? De a doktornő világosan fogalmazott. Matteónak mindenekelőtt pihenésre és stabilitásra volt szüksége. Amint jobban érzi magát, mindent el fog magyarázni neki, és ő biztosan meg fogja érteni. Ha mégsem, a férfi akkor sem okozhat már neki fájdalmat. Azok az idők elmúltak.

Legalábbis remélte.

– Nem értem, miért nem vett nekem Jo mobiltelefont. Érti a dolgát, és általában semmiről sem feledkezik meg – mondta Matteo a limuzin hátsó ülésén hátradőlve.

A kezét az ölébe ejtette, ami nagyon furcsának tűnt, mert különben mindig volt valami a kezében, legyen az mobiltelefon, laptop vagy kormánykerék. Nem is emlékezett, mikor volt az utoljára, hogy semmit sem csinált. De aztán a karján lévő zúzódásokra esett a tekintete, és eszébe jutott, hogy ez most nem nyaralás. A fizikai fájdalom nem is annyira zavarta, sokkal inkább az egész helyzet. Az emlékek hiánya, a doktornő utasítása, hogy pihenjen, hogy kicsúszott a kezéből az irányítás… Nyugtalanul fészkelődött az ülésen, nem törődve sajgó bordáival.

– Enyhe kifejezés, hogy érti a dolgát – válaszolta Charlie. – Bepakolta a bőröndjeinket, megszervezte a repülést, az autót a kórházból és ezt a limuzint itt, hogy elvigyen minket a villába. És mindezt alig huszonnégy óra leforgása alatt. Arról is gondoskodott, hogy semmiben ne szenvedjünk hiányt, és közölte a nagyapáddal, hogy két hét teljes nyugalomra van szükséged. A mobil aligha probléma, nem igaz? Főleg, mivel az orvos megtiltotta, hogy használd.

– Igen – ismerte el Matteo –, természetesen igazad van.

Ismét hátradőlt, és az elvonuló tájat nézte, amely egyre fantasztikusabb lett, mióta maguk mögött hagyták Nápolyt. Most a híres Amalfi-part mentén utaztak dél felé, és ennek tulajdonképpen örülnie kellett volna. De nem tudott megnyugodni, mert Charlie szavaiban zavarta valami.

– Nem te magad beszéltél a nagyapámmal?

Charlie a táskájáért nyúlt, és kerülte a férfi tekintetét.

– Nem volt rá időm. Amint megérkezünk a villába, felhívom.

Matteo éles pillantást vetett rá, valahogy furcsának találta a választ. De végül is egy egész év kiesett az emlékezetéből, mintha kitörölték volna. És tudta, hogy a nagyapja tavaly beteg volt. Arra is emlékezett, hogy csöppet sem örült az elsietett esküvőnek. Hogy amiatt, mert Charlie tanár volt, nem pedig gazdag örökösnő, vagy egyszerűen túl gyorsnak találta a tempót, arra már nem emlékezett. De tisztán látta a lelki szemei előtt azt a jelenetet, amikor dühösen megvádolta őt, hogy szikrányival sem jobb az apjánál.

Gyorsan elhessegette az emléket.

– Charlie, ugye nem titkolsz előlem semmit? – kérdezte. – Vagy van valami, amit tudnom kellene? A nagyapám jól van?

Charlie a férfira nézett, és bólintott.

– Kérlek, ne aggódj! Jól van, de…

– De?

Charlie az alsó ajkába harapott.

– Tavaly enyhe agyvérzést kapott. Ez volt az oka, hogy lemondtuk a nászutunkat, nem pedig egy üzleti tárgyalásod. De most már a legjobb egészségnek örvend. – Sajnálkozva elmosolyodott. – Természetesen még most sem örül, hogy engem vettél feleségül, ezért nem is akartam beszélni vele, inkább Jóra hagytam. Ő jobban kijön vele, mint én.

Matteo hallgatott, és elgondolkodott a lány szavain, amelyek nem igazán űzték el gyötrő kétségeit. Tényleg helyes, hogy most a villába megy pihenni? Nem a cégével és a nagyapjával kellene törődnie?

Úgy tűnt, Charlie megérezte, mire gondol.

– Figyelj! – mondta gyengéden. – Természetesen mindannyian reméljük, hogy az emlékeid hamarosan visszatérnek, de ha nem így lesz, előbb-utóbb akkor is visszamész dolgozni. Tudom, milyen nehéz neked a semmittevés, de jelenleg nincs más választásod, pihenned kell. Mert ugye fel akarsz épülni?

Matteo elkomorult, de aztán bólintott.

– Persze.

Hátradőlt az ülésen, és alaposan szemügyre vette a feleségét.

Úgy vélte, hogy látta már ezt az ötvenes évek stílusát tükröző mentazöld háromnegyedes nadrágot és a rózsaszín felsőt, amelyet hozzá viselt. De vékonyabbnak tűnt, mint amire emlékezett, és a szeme alatti árnyékok sem kerülték el a figyelmét. Remélhetőleg ez az elmúlt huszonnégy óra eseményeivel függ össze, és nem olyasmivel, amiről nem tud. De volt egy sokkal nagyobb változás is. Amikor utoljára látta a lányt, platinaszőke haja volt, kék csíkokkal. Azóta rövidebbre vágatta, mézszőkére festette rézszínű tincsekkel. Elegánsabb, de neki hiányzott a kék.

– Mikor változtattad meg a hajad?

Charlie nevetett, és megsimogatta vállig érő fürtjeit.

– A hosszú haj jól állt nekem tanárként, de a hivatalos vacsorákhoz és rendezvényekhez, amelyeken te meg én részt vettünk, kicsit felnőttesebbnek, profibbnak kellett lennem.

– Nagy kár. Nekem a régi jobban tetszett.

Hirtelen belé vágott egy ijesztő gondolat: valójában egyáltalán nem ismeri a feleségét.

A feleségét… Matteo mindig is tudta, hogy egy nap meg fog nősülni. Elvégre a bárói cím és természetesen a vállalat volt a tét. Kötelessége volt családot alapítani, de abból indult ki, hogy a saját társadalmi köreiből választ majd feleséget, és tisztességes, talán kissé unalmas életet fog élni, ahogy az tőle és a pozíciójától elvárható.

De aztán Charlie belépett az életébe, és mindent felforgatott. Az újságok is sokat foglalkoztak viharos szerelmükkel és a lány életével, amely annyira különbözött az övétől.

Először a vállalat recepcióján pillantott meg őt, és azonnal lenyűgözte. Egy hetvenes évekbeli, kasmírmintás ruhát viselt, szőke hajában pedig lila csipke volt.

Beszélgetésbe elegyedtek, és a férfi spontán meghívta vacsorázni. Aznap este a lány mesélt neki a vidéki életről. Tevékeny tagja volt az ottani közösségnek, táncórákat adott, és segített a nagyanyjának főzőtanfolyamokat szervezni szingliknek.

Két nappal később már az ágyban kötöttek ki, és egy hét múlva Matteo rájött, hogy beleszeretett a lányba. Alig két hónappal később megkérte a kezét, és rá három hétre tervezték az esküvőjüket.

Matteo úgy érezte, mintha Charlie színt vitt volna meglehetősen egyhangú életébe. Most először nem törődött a nagyapja figyelmeztetésével vagy a barátai megrökönyödésével, amikor megpillantották a lányt vintage ruháiban. Charlie ugyanakkor magától értetődő természetességgel mozgott ezekben az illusztris körökben is, elvégre az anyja diplomata volt. Közben fütyült erre az egész álszent világra, ahol a látszat fontosabb volt a valóságnál. Mutatott egy másik utat, ami arról szólt, hogy a pillanatnak éljen, és ezt Matteo nagyon izgalmasnak találta.

Már több mint egy éve házasok, de szinte alig emlékszik valamire, gondolta most. Szívből remélte, hogy ez csak átmeneti amnézia.

És még ha voltak is kétségei, tudta, hogy Charlie-ban megtalálta álmai nőjét. Alig tudta kivárni, hogy kiderítse, mit is jelent ez pontosan.

4. FEJEZET

Bár Charlie sok éven át tanult táncot és színészetet, rájött, milyen nehéz számára az improvizáció. Valahányszor Matteo megszólalt, főleg ha kérdést tett fel, összerezzent, és úgy érezte, mintha rajtakapták volna valami turpisságon. Ugyanakkor a férfi végre érdeklődést mutatott iránta, és ez pontosan az volt, amire mindig is vágyott.

Charlie kinézett a limuzin ablakán, és a csodás tájat bámulta, amely mellett elhaladtak. Észrevette, hogy a fáradtsága lassan elszáll. A keskeny, kanyargós tengerparti úton haladtak, és mélyen alattuk ott csillogott a kék különböző árnyalataiban a tenger.

Vett egy mély lélegzetet. Arra gondolt, hogy alig várja a következő néhány napot ezen a gyönyörű helyen. A békesség úgysem tart örökké. Matteo előbb-utóbb visszanyeri az emlékezetét, vagy ha nem, mindent el kell mondania neki. Akárhogy is, haza fog menni, és ki tudja, mikor lesz alkalma újra eljönni ide. Annak idején nem ő maga mondta, hogy ki kell élvezni a pillanatot?

– Milyen szép itt – szólalt meg, és a szeme csillogott. – Az anyai nagyapád hagyta rád a villát, ugye?

Matteo bólintott.

– Igen, a családunknak generációk óta van itt földje. Őszintén szólva meglepett, hogy rám hagyta a villát, mert nem álltunk különösebben közel egymáshoz. Talán ezzel a házzal ide akart kötni, mert az olasz nagyszüleim, különösen a nagyapám mindig is nehezményezték, hogy túlságosan brit vagyok.

– Milyen tekintetben?

Charlie ránézett a férfira, és nem tudta levenni róla a szemét. Még mindig nagyon sápadt volt, olívaszínű bőre most szürkésnek tűnt, és mogyoróbarna szeme mintha elvesztette volna minden fényét. Ennek ellenére még mindig ő a legjóképűbb férfi, akit valaha látott! Charlie legszívesebben megsimogatta volna sötét haját. De persze uralkodott magán, mindkettőjük érdekében.

– Nem tetszett neki, hogy Angliában születtem és nőttem fel, ráadásul még ott is maradtam, miután az anyám visszatért Olaszországba.

– De hát az anyád még gyerekkorodban elhagyott, nem? Nem volt más választásod.

Charlie soha nem beszélt a férfi anyjával, nemhogy személyesen találkozott volna vele. Az esküvőre sem hívták meg, ahogy Matteo családjának többi tagját sem. Az ő szülei sem tudtak eljönni a rövid határidő miatt. Ezért úgy döntöttek, hogy szűk körben kelnek egybe. Úgy tervezték, hogy később lesz egy nagy parti, de az valahogy nem jött össze. Utólag belegondolva, talán így volt a legjobb.

– Képtelen volt gondoskodni rólad, nem? Az apai nagyapád kapta meg a felügyeleti jogot?

Matteo megrázta a fejét.

– Elvileg az apámé volt a felügyeleti jog, de mivel egy gyerek nem illett bele az életébe, az apjánál hagyott. Aztán amikor az anyám újra férjhez ment, már elég idős voltam ahhoz, hogy válasszak, és én Angliát választottam. – Megvonta a vállát. – Szóval az olasz nagyapám nem tévedett nagyot.

– Nem akartál az édesanyáddal élni?

Milyen furcsa, hogy még soha nem beszéltek erről. Charlie tudta, hogy Matteót a nagyapja nevelte – már ha a bébiszittereket és a későbbi bentlakásos iskolát nem számítjuk –, de azt nem, hogy lett volna lehetősége az anyjával élni, de visszautasította. Nem csoda, hogy a házasságuk tönkrement – soha nem beszéltek az igazán fontos kérdésekről.

– Nem erről volt szó. Tudtam, hogy az apám soha nem lesz képes átvenni a Harrington Industriest, ezért nekem kell megtennem. A nagyapám nem véletlenül gondoskodott arról, hogy megfelelő nevelést kapjak.

Azzal, hogy bentlakásos iskolába küldtek, mielőtt még be tudtad volna kötni a cipődet, gondolta Charlie, de nem mondta ki hangosan. Különös egybeesésnek tűnt, amikor kiderült, hogy mindkettőjüket a nagyszüleik nevelték, amíg a szüleik külföldön tartózkodtak. De Charlie hamar felismerte, hogy az ő szeretetteljes otthona a nagymamájánál nem is állhatott volna távolabb Matteo rideg valóságától. Őt bentlakásos iskolába küldték, az anyja új családot alapított, az apja pedig egy öregedő playboy hírében állt. Ezért akarta Charlie megadni neki azt a szeretetet, amit gyerekkorában sohasem kapott meg. De kudarcot vallott, a férfi sebei túl mélyek voltak ahhoz, hogy valaha is begyógyuljanak.

– Remélem, tudták, hogy a döntésed ellenére büszke voltál az olasz gyökereidre.

– Büszke? Persze hogy büszke vagyok rá. De tizenéves korom óta alig jártam Olaszországban. És alig használom a villát, ami miatt bűntudat gyötör. Az anyám gyakrabban tartózkodik ott, mint én. – Matteo a felesége keze után nyúlt, és megszorította. – Örülök, hogy most ellátogatunk ide, még ha egy agyrázkódás kellett is hozzá.

Charlie rádöbbent, mennyire jólesik neki a férfi közelsége. Úgy hiányzott a gyöngédsége, mint a levegő, amit belélegez.

– Beszélnünk kellene a prioritásaidról – mondta mosolyogva. – Elég furcsa, hogy majdnem meg kellett halnod ahhoz, hogy végre elmehess nyaralni.

A férfi viszonozta a mosolyát, és erősebben szorította a kezét.

– Bármit megteszek, ha velem maradsz.

– Én… – Charlie mély levegőt vett, majd gyorsan témát váltott: – Ó, nézd csak, milyen szép! – Kimutatott a kocsi ablakán arrafelé, ahol egy gyönyörű kisváros húzódott meg a hegy lábánál, fehér házakkal és kikötővel.

– Ez Amalfi – mondta Matteo. – Alig várom, hogy megmutassam neked a környéket. Itt a legjobb a hal az egész világon. A fagylaltról nem is beszélve.

– Egész nap fagyira vágytam – mondta Charlie, és a tájat bámulta, amíg végre elérték úti céljukat, Ravello városát.

Matteo végig magyarázott, és látszott rajta, mennyire örül, hogy újra itt lehet.

– Az a Villa Rufolo – mondta, és a sziklák szélén álló látványos épületre mutatott, amelyet gondozott park vett körül. – Minden évben zenei, tánc- és filmfesztiválokat rendeznek itt. Világhírű művészek lépnek fel. Mindenképpen nézzünk be oda, mert különleges műsorokat látni.

– Jól hangzik, feltéve, hogy addigra felépülsz. Kérlek, ne feledd, hogy az orvos megtiltotta a hangos zenét és erős fényeket!

– Nem felejtettem el, de még mindig úgy gondolom, hogy ezt az időszakot tekintsük a második nászutunknak. Úgy tűnik, hogy az első túl rövidre sikeredett. Azt javaslom, várjuk meg, amíg újra jobban leszek, és akkor menjünk el még néhány hétre nyaralni. Mit szólsz hozzá?

Mit mondhatna azon kívül, hogy fantasztikusan hangzik? Annak idején sem magánrepülőkről vagy limuzinokról álmodott, hanem arról, hogy együtt töltsenek minél több időt. Sajnos, ez csak álom maradt. De a sors most idehozta őket. Vajon tényleg van rá esély, hogy Matteo mostantól másképp fog élni, vagy a történelem megismétli önmagát?

Ravellónak mindenesetre varázslatos hangulata volt. Charlie megcsodálta a piazza bájos kávézóit és éttermeit. Miután maguk mögött hagyták a kisvárost, továbbhaladtak felfelé a dombon, amíg el nem értek egy kovácsoltvas kapuhoz, amely automatikusan kinyílt, ahogy közeledtek.

A kocsifelhajtót virágzó leanderbokrok meg bougainvilleák szegélyezték, és gyönyörű kontrasztot alkottak az előttük magasodó hófehér villával. Amint megálltak, Charlie kiszállt a kocsiból, és élvezettel szívta be a virágillatú levegőt. Az udvaron citromfák nőttek, a villa íves erkélyeiről pedig csodálatos kilátás nyílt a tengerre. Követte Matteót a házat körülölelő árnyas teraszra, amely közvetlenül a szikla szélén húzódott. Mellette jókora úszómedence volt márványlépcsőkkel.

Ennyi szépség láttán Charlie fájdalma, amelyet már hónapok óta cipelt magával, csak fokozódott. Itt olyan boldogok lehettek volna!

Ebben a pillanatban Matteo odalépett hozzá, és átkarolta a derekát.

– Nos, mit szólsz?

– Ez a legszebb hely, amit valaha láttam.

– Akkor illik hozzád – válaszolta a férfi mosolyogva, és lehajtotta a fejét.

Charlie érezte a leheletét a nyakán, és minden eddiginél jobban kívánta, hogy ez a pillanat valódi legyen. A sors adott nekik egy második esélyt. Vagy eldobja ezt a lehetőséget, vagy beveti a színjátszó körben tanultakat: úgy tesz, mintha minden rendben lenne köztük.

De vigyáznia kell a szívére, mert egyszer már majdnem összetört. Semmilyen körülmények között nem engedheti, hogy még egyszer megtörténjen.

Matteo mélyen beszívta a virágok, a citromfák és a tenger sós illatát. Eszébe jutottak az unokatestvéreivel itt töltött nyarak, ahogy kóboroltak a parkban, vagy úsztak a medencében. Meleg estéken a felnőttek odakint ültek a teraszon, borozgattak és beszélgettek, amíg a gyerekek fáradtan el nem aludtak ott, ahol éppen voltak. Nehéz lett volna elképzelni élesebb kontrasztot a szigorú bentlakásos iskolával, annak minden szabályával és előírásával szemben. Mégis, Matteo végül hátat fordított a családjának, és helyette sok időt töltött a nagyapja irodájában. Öltönyt és nyakkendőt viselt, ahogy az egy üzletemberhez illik.

A semmittevéssel töltött hosszú, verőfényes napok a szüleinek valók: a playboy apjának vagy az anyjának, aki szintén csak az élvezeteknek él. Egy igazi Harrington nem élhet így, legalábbis ő így gondolta. De a szíve mélyén mindig is vágyott a napsütésre meg a melegre, és pontosan ez volt az, ami az első pillanattól elbűvölte Charlie-ban. A színes ruhái, a spontaneitása és a fékezhetetlen életkedve.

Most már hozzá tartozik, és együtt gyűjthetnek új emlékeket. Furcsa, de szinte úgy érezte, mintha ma lenne az esküvőjük napja. Még ha ez nem is igaz, csinálhatnak úgy, mintha ez lenne a második nászútjuk.

– Gyere, mindent megmutatok! – szólította meg Charlie-t.

A felesége feléje fordult.

– Van egy jobb ötletem. Egyedül felfedezek mindent, amíg te pihensz.

– Pihenni? – tiltakozott Matteo, bár érezte, milyen merev a nyaka, és hogy fájnak a bordái. – Nincs szükségem pihenésre. Csak a napra és erre a csodálatos kilátásra.

– De a doktornő mást mondott – válaszolta Charlie, és elővett egy listát a táskájából.

Matteo felnyögött. Nem is akarta tudni, mi áll rajta.

– Most egy kicsit sziesztázni fogsz – jelentette ki a felesége határozottan, és a hangja nem tűrt ellentmondást.

Matteo csüggedten megvonta a vállát, és követte a házba. A villa bejárati ajtaja tárva-nyitva állt. Maria, a házvezetőnő kedvesen üdvözölte őket, majd ijedten felkiáltott, amikor felfedezte Matteo sérüléseit.

– Isten hozta itthon, Signor Matteo! – mondta, és rögtön hozzátette: – De most pihennie kell. A bőröndjei már a szobájában vannak.

– Köszönöm, Maria – válaszolta a férfi. Tudta, ha nem áll a sarkára, Maria és Charlie úgy fognak bánni vele, mint egy halálos beteggel. – Van még a kitűnő limonádéjából és a házi süteményéből?

– Természetesen, azonnal hozom – válaszolta Maria, majd Charlie-hoz fordult. – Signora, magának esetleg a teraszra vihetek egy kis frissítőt és süteményt?

– Jól hangzik. És kérem, szólítson Charlie-nak! – Megvárta, amíg a házvezetőnő hallótávolságon kívülre került, aztán kíváncsian megkérdezte Matteót: – Kiskorod óta ismer?

– Valami ilyesmi. Egész életében itt dolgozott, és már régen nyugdíjba kellett volna mennie, de hallani sem akar róla. Ő gondoskodik itt mindenről, és a környéken lakik a családjával. Remélem, nem bánod, hogy nincs állandó személyzet.

– Egyáltalán nem – felelte Charlie nevetve. – Tudok teát főzni vagy ruhát mosni.

Követte a férfit az első emeletre vezető íves csigalépcsőn. Amióta Matteo megörökölte a villát, a saroklakosztály volt az övé, ahonnan a legszebb kilátás nyílt a tengerre. Itt volt a legnagyobb fürdőszoba, és tartozott hozzá egy gardrób is. Ahogy Maria mondta, Matteo bőröndje már ott volt. Az ablakokat szélesre tárták, hogy beengedjék a kellemesen meleg levegőt, az ágyat pedig frissen húzták.

– Hol van a csomagod? – kérdezte Matteo csodálkozva a feleségétől, miközben körülnézett.

– Külön szobát kértem – válaszolta Charlie, és felemelte a kezét, amikor a férfi tiltakozni akart. – Nem, Matteo, most tényleg pihenned kell! Orvosi utasítás, és én gondoskodom róla, hogy így is legyen. Még nem nyaralunk, és ez most nem nászút. Legalább két hétbe telik, amíg valamelyest visszanyered az erőd, aztán majd meglátjuk.

– És mit akarsz csinálni ezen idő alatt? – kérdezte Matteo, és hirtelen rájött, hogy fogalma sincs, Charlie jelenleg mit is dolgozik. Ismét tanítana? Ebben a pillanatban éles fájdalom hasított a fejébe, és a bordái jobban sajogtak, mint valaha.

– Hogy mit akarok csinálni? – kérdezte a lány, és a férfira hunyorított. – Mégis mit gondolsz? Lent leszek a faluban, táncolok, flörtölök és proseccót iszom. Remélem, nem gond.

Matteo nevetett.

– Akkor nem, ha veled mehetek.

De a fájdalom erősödött, és kimerülten lerogyott az ágy szélére. Charlie leült mellé, és megsimogatta a haját.

– Akarod, hogy elmenjek? – suttogta, de a férfi megrázta a fejét.

– Nem, kérlek, maradj! – válaszolta.

Majd elnyújtózott az ágyon, és azonnal elaludt. De a távolból mintha hallani vélte volna a felesége zokogását.

5. FEJEZET

– Mindennap elhatározom, hogy friss gyümölcsöt és joghurtot eszem reggelire – magyarázta Charlie nagyot sóhajtva. – Ehelyett ott a tányéromon a kenyér, a sajt és a sonka, sőt még egy szelet citromtorta is. Citromtorta reggelire! Attól tartok, haza kell gurítanod, ha ez így megy tovább.

De nem csak a reggeli, az ebéd és a vacsora is nagyon pazar volt. Gyakran szerepelt az étlapon friss hal és saláta, de Maria mindig házi kenyeret meg fokhagymás olívaolajban sült burgonyát szolgált fel hozzá. Desszertnek tiramisu vagy panna cotta volt, ami Charlie-nak annyira ízlett, hogy általában két adagot vett belőle.

– Maria citromtortája legendás – válaszolta vigyorogva Matteo, és maga is vett egy szeletet.

Charlie felsóhajtott, és szemét lehunyva a nap felé fordította az arcát, élvezve a meleg sugarakat. Idilli volt ez a hét, és Matteónak egyértelműen jót tett a nyugalom meg a csend. Tegnap a falubeli orvos jött ellenőrizni. Közölte velük, hogy a betegnek még szüksége van a pihenésre, de a legjobb úton halad a gyógyulás felé. A hét végétől pedig folytathatják a normális életüket.

Normális élet. A szavak, amelyek Matteót örömmel töltötték el, szinte megrémítették Charlie-t. Mert természetesen ez azt jelenti, hogy a férfi újra felveszi a kapcsolatot a külvilággal. El sem tudta képzelni, mi lesz akkor. Bár a nagyapja tudja, hogy Matteót egyelőre kímélni kell minden izgalomtól, Charlie nem bízott az idős emberben. Tisztában volt vele, hogy az öreg nem rajong érte, és könnyen előfordulhat, hogy az unokájának megemlíti a „válás” szót.

Elgondolkodva nézett Matteóra, aki már kissé lebarnult. Rövid ujjú inget viselt, amely kiemelte széles vállát. Hirtelen olyan erős vágy lobbant fel benne, hogy elállt tőle a lélegzete.

A tiltott gyümölcs utáni sóvárgás, hiszen Matteo már nem az övé. Ami egyre inkább problémát jelentett Charlie számára. Mert mit tegyen, ha a férfi le akar feküdni vele? Már többször említette, hogy szeretné, ha a felesége beköltözne hozzá a lakosztályba, és megosztaná vele az ágyat. És napról napra nehezebbé vált visszautasítania Matteo közeledését.

– Mit csináljunk ma? – kérdezte a férfi ebben a pillanatban, és kortyolt egyet a kávéjából.

– Fogalmam sincs. Napozhatunk és úszhatunk, vagy úszhatunk és napozhatunk, mint mindig – válaszolta a lány.

Matteo megrázta a fejét.

– Nem hangzik rosszul, de az orvos azt mondta, hogy végre elhagyhatom a villát.

– Igen, de azt is mondta, hogy még sok pihenésre van szükséged.

– Egy kis séta a faluba bizonyára jót tenne, nem gondolod? Már egy hete itt vagyunk. Szükségem van egy kis változatosságra, és biztos, hogy neked is.

– Hogy nekem? – kérdezte Charlie megjátszott csodálkozással. – Miből gondolod? Ne felejtsd el, hogy minden este lementem a faluba, táncoltam és flörtöltem. Szóval nem kell aggódnod miattam.

Matteo ugyan mosolygott, de nem hagyta magát megtéveszteni. Gyakran javasolta Charlie-nak, hogy fedezze fel a környéket, vagy menjen el vásárolni Sorrentóba. De bár a lány tudta, hogy Maria vigyázna Matteóra, nem akarta egyedül hagyni. Egyébként is élvezte ezeket a nyugodt, verőfényes napokat, hogy nem volt más dolguk, mint úszni, jókat enni, kártyázni vagy egyszerűen csak együtt lenni. Mindig így képzelte el a házasságát.

Egyedül olyankor bizonytalanodott el, amikor a férfi a közös életükről kérdezte. Mivel nem akart hazudni, általában azzal az ürüggyel tért ki a válasz elől, hogy adjon még magának időt, hiszen az orvos azt mondta, az emlékezete előbb vagy utóbb magától visszatér. Persze Charlie azt is tudta, hogy ezzel csak halogatja az elkerülhetetlent, akárcsak a közös hálószoba kérdésében.

Matteo hátratolta a székét, és felállt.

– Gyere, menjünk!

– Legalább hadd öltözzek át! – tiltakozott Charlie. – Nincs rajtam smink, és ebben a ruhában tényleg nem mutatkozhatom nyilvános helyen.

– Gyönyörű vagy – jelentette ki a férfi. – Mint mindig.

– Mégis, kérlek, adj öt percet!

Charlie könnyedén megérintette Matteo karját, miközben elment mellette, és szerette volna újra hallani az iménti bókot. Szerette volna látni a férfi tekintetében a csodálatot és a vágyat.

Mi lenne, ha Matteo emlékezete soha nem térne vissza? Akkor is megdicsérné a külsejét? Vagy kritizálná, és próbálná megzabolázni, hogy a megjelenése jobban megfeleljen a társadalmi státuszuknak?

Charlie puszta dacból egy piros pöttyös ruhát választott, bő szoknyarésszel és fehér övvel. Ehhez karika-fülbevalót és műgyöngyből készült nyakláncot vett fel. Az ajkait mélyvörösre festette, a szemét pedig szemhéjfestékkel hangsúlyozta. Retró napszemüveget biggyesztett az orrára.

Megnézte magát a tükörben, és elégedetten bólintott. Igen, ez az a Charlie, akibe Matteo annak idején beleszeretett, és ez az a Charlie, aki később aztán nem illett bele a férfi világába. Ha túl akarja élni ezt a kiruccanást, akkor önmagának kell lennie. Beleértve a vörös rúzst is.

Charlie ennivalóan festett. A bőre már enyhén lebarnult, ami nagyon jól állt neki. Matteo legszívesebben azonnal letépte volna róla a piros pöttyös ruhát.

Valójában egész héten erre vágyott, amikor a felesége a medence mellett feküdt a nyugágyon, és mindennap más-más kihívó bikinit viselt. De nem volt mit tenni, Charlie hajthatatlannak bizonyult. Szerinte neki pihennie kell, ami egyet jelentett az önmegtartóztatással, a külön ággyal és a külön szobával. Legfeljebb egy-egy futó puszit engedélyezett neki. Ami egy férfiembert megbetegít, ahelyett hogy meggyógyítaná.

– Gyerünk, szívem!

A szó azt sugallta, hogy Matteo tulajdonjogot formál a feleségére. Türelmetlenül dobolt a lábával, miközben Charlie az egyik táska tartalmát áttette egy másikba. A férfi úgy érezte, hogy túl sokáig volt a ház foglya. Mozgásra vágyott, hogy megszabaduljon a feszültségtől. Ami csak fokozódott benne, míg Charlie felvette a nagy napszemüvegét, és a kalapjáért nyúlt.

Majd még egy utolsó pillantást vetett a tükörbe, és bólintott.

– Rendben, készen vagyok.

– Nos, akkor indulás!

A férfi gálánsan a karját nyújtotta, és Charlie egy pillanatnyi habozás után elfogadta. A könnyed érintés balzsam volt Matteo zaklatott idegeire, és varázsütésre megnyugtatta.

Mert nem csak a Charlie-tól való fizikai távolság zavarta. Ott volt az érzelmi is, amit a lány igyekezett titkolni, de a férfi mégis a tudatában volt. Mintha a felesége figyelné az ő minden mozdulatát és szavát. A tekintetében pedig ott bujkált a félelem. Miért? Hiszen biztosította, hogy mindkettőjük családja jól van, és hogy a vállalat szépen prosperál. Ennek ellenére a lány szeme alatt sötét árnyékok húzódtak, és Matteo azon töprengett, hogy talán ennek ő az oka. Lehet, hogy a házasságuk közel egy éve minden volt, csak nem tökéletes?

Válaszokat kellene követelnie. De valahogy nem akarta nyomás alá helyezni Charlie-t, mert félt attól, amit hallani fog. Valójában nem volt gyáva, de egyelőre nem érezte képesnek magát arra, hogy kikényszerítse a feleségéből az igazságot. Különben is, amikor Charlie rámosolygott, arra gondolt, hogy valószínűleg csak képzelődik.

Alig negyedóra alatt elérték a falu főterét. Mindenütt emberek nyüzsögtek, a kávézók és éttermek tele voltak helyiekkel és turistákkal.

– Hű, itt aztán van élet! – jegyezte meg Charlie elképedve. – Én meg azt hittem, hogy egy álmos kisváros.

Matteo nevetett.

– Lehet, hogy régebben az volt, de néhány éve Ravello az egyik legnépszerűbb üdülőhely a környéken, és mondhatom, nem éppen olcsó. Rengeteg a butikhotel, az exkluzív villa és a drága üzlet. Ne lepődj meg, mennyibe kerül egy kávé a piazzán. De megéri az élmény.

A férfi egy kis városnéző túrát javasolt, és megmutatta Charlie-nak a látnivalókat. Bár jó néhány év eltelt azóta, hogy utoljára itt járt, minden egyes lépéssel egyre otthonosabban érezte magát. Amikor elhaladtak egy fagylaltozó mellett, ragaszkodott hozzá, hogy vegyen Charlie-nak egy pisztáciafagyit.

Elsétáltak a templom és a kis múzeum mellett, majd a férfi mesélt a botanikus kertről, a kisváros egyik nevezetességéről.

– Nagyon szép itt – mondta Charlie, miközben a fagylaltját nyalta.

Matteo bólintott.

– Igen, tagadhatatlan, hogy Ravello igazán hangulatos. Amalfiból hajóval el lehet jutni Ischiára, Caprira, Positanóba vagy Sorrentóba. Esetleg meg lehet nézni Pompeji vagy Herculaneum romjait.

Charlie elmosolyodott.

– Nem is tudtam, hogy mellékállásban idegenvezető vagy. – Hirtelen meglepetten nézett a kezére. – Hé, mi történt a fagyimmal? Egészen biztos voltam benne, hogy nem fogom tudni megenni.

Matteo nevetve kézen fogta a feleségét, és továbbsétáltak. Ismét azzal biztatta magát, hogy nincs oka aggodalomra. Charlie valószínűleg csak azért volt hűvös és tartózkodó, hogy ő minél hamarabb felépüljön. A házasságuk tökéletes, pont olyan, amilyennek lennie kell. A nagyapja idiótának nevezte, amiért egy rang és vagyon nélküli lányt vett feleségül. De ő a kezdetektől fogva tudta, hogy számára Charlie az igazi.

Lassan továbbmentek, megnézték a butikokat, és az éttermek előtt felolvasták egymásnak az étlapokat. Hirtelen valaki Matteo nevét kiáltotta, és amikor megfordult, egy fiatal nőt látott babakocsival, aki vidáman mosolygott rá.

– Lucia, milyen jó látni téged! – mondta a férfi meleg hangon.

– Helló, Matteo! Már azon tűnődtem, mikor találkozunk. Maria mondta, hogy a városban vagy. Ő bizonyára a feleséged, ugye? – A nő kinyújtotta a kezét, és amikor Charlie megfogta, gyorsan adott három kötelező puszit az arcára. – Lucia vagyok, Matteo unokatestvére, bár gondolom, nem sokat mesélt rólam.

– Helló, Lucia! Charlie a nevem – válaszolta a lány kissé erőltetett mosollyal. – Örülök, hogy megismerhetlek. És igazad van, még senkivel sem találkoztam Matteo családjából.

– Kivéve Mariát, aki gyakorlatilag a családhoz tartozik – válaszolta Lucia. – Amikor fiatalabbak voltunk, egy kicsit tartottunk tőle. De hogy őszinte legyek, nem tudom, mihez kezdtünk volna nélküle. A férjem, Guiseppe borkereskedő, és ők… – a babakocsira és a mellette álldogáló két gyerekre mutatott – a gyerekeim. – Aztán éles pillantást vetett Matteóra, és hozzátette: – De valószínűleg már nem is emlékszel rájuk, ugye?

– Természetesen emlékszem!

– Akkor halljam a nevüket!

Matteo felemelte a kezét.

– Nem szeretnélek megfosztani attól az örömtől, hogy te mutasd be őket.

Persze minden évben küldött a gyerekeknek ajándékot a születésnapjukra és karácsonyra… De valójában erről Jo gondoskodott. Most kissé bűntudata volt emiatt, és úgy érezte, valamit elmulasztott. Gyerekkorában nagyon közel állt az unokatestvéreihez, de az évek során elsorvadt a kapcsolat. De ha neki és Charlie-nak valaha is gyerekeik születnek, ez lesz a családjuk, és azt akarta, hogy ők is együtt nőjenek majd fel.

– Ő Elena. – Lucia a babakocsiban alvó kislányra mutatott. – Ők ketten pedig Lorenzo és Rosa. – Átkarolta a kilenc év körüli, meglehetősen morcosnak tűnő kislányt, és odabiccentett Matteónak. – A keresztlányod.

Charlie meglepett pillantást vetett a férjére.

– Van keresztgyereked?

Matteo bólintott.

– Igen, nem említettem?

– Nem.

Matteo elég kényelmetlenül érezte magát. Lucia és Charlie egymásra néztek, és ugyanabban a pillanatban nevetni kezdtek.

– Mindig is szélhámos volt ez a fickó – mondta Lucia, mire Charlie bólintott.

– Így van. Sajnálom, tényleg nem tudtam erről semmit. Pedig szeretnék nagynéni lenni. – Lehajolt Rosához. – Szólj, ha szeretnél fagyizni, jó? – Amikor a kislány nem válaszolt, a homlokára csapott. – Ó, idióta vagyok! Valószínűleg nem beszél angolul, ugye?

Lucia rámosolygott.

– De igen, egy kicsit. Csak azért nem szólal meg, mert nagyon csalódott.

– Ó? – Charlie levette a napszemüvegét, és együttérzően nézett a kislányra. – Hogyan kárpótolhatnálak Matteo bűnös hanyagságáért?

Elmosolyodott, és a kislány félénken viszonozta a mosolyt.

Matteo még soha nem látta Charlie-t gyerekek társaságában, de tetszett neki, amit most tapasztalt. A lány természetes viselkedése megérintette a szívét.

– Hidd el, Rosa, Charlie-nál jobb nagynénit nem is kívánhatnál magadnak! És persze igaza van, elhanyagoltalak. Nagyon a lelkedre vetted?

Ebben a pillanatban a kislány sírni kezdett, mire Lucia felsóhajtott.

– Ne sírj, Rosa! – mondta a lányának. – Ezen nem lehet változtatni. Jobb, ha elfogadod. – Aztán a két felnőtthöz fordulva hozzátette: – Rosa balettozni jár, és csodálatos tanárnője van. Két hét múlva lesz egy gála, amelyen felléptek volna. A bevételt a menekültközpontokban élő gyerekeknek akarták felajánlani. Képzeljétek el, Rosa még szólót is táncolt volna. De sajnos a balett-tanárnő édesanyja kórházba került, ezért Signora Nataliának Rómába kellett repülnie. Ami sajnos azt jelenti, hogy elmarad a fellépés, nem lesz szóló, és Rosa most úgy érzi, hogy vége a világnak.

– Nem csak… nem csak a szóló miatt – dadogta a kislány megtorpanva. – Hanem Violeta…

A hangja elfúlt, és zokogni kezdett.

Charlie ismét lehajolt hozzá, és kérdőn nézett rá.

– Violeta?

Lucia bólintott.

– Violeta Costa, a balett-táncosnő. Ő a Scala prímabalerinája, és a partnerével Ravellóba akart jönni, hogy itt lépjenek fel. Rosa tanárnője együtt járt vele iskolába, és úgy volt, hogy ő lesz a díszvendég a gálán.

Charlie megfogta Rosa kezét, és megszorította.

– Violeta Costa? Érthető, hogy csalódott vagy, az életben egyszer adódik ilyen lehetőség. Nem helyettesíthetné valaki a tanárnődet?

Lucia megrázta a fejét.

– Nem, ahhoz túl rövid az idő. Különben is, találni kellene valakit, aki ugyanolyan jó, mint Natalia. Attól tartok, nincs más választásunk, mint hogy elhalasszuk a gálát jövőre. Kérlek, ne légy szomorú, Rosa!

Matteo most bekapcsolódott a beszélgetésbe.

– Ki mondta, hogy haszontalan keresztapa vagyok? Talán segíthetek neked, Rosa.

Charlie meglepetten pillantott rá, Lucia pedig felnevetett.

– Te? Hogyan? Kérlek, ne mondd, hogy balett-táncos vagy!

– Nem én, hanem Charlie. Biztos vagyok benne, hogy ő tud segíteni, ugye, Charlie?

6. FEJEZET

Amikor visszaértek a villába, Charlie levette a szandálját, és követte Matteót a csempézett padlójú, hűvös nappaliba. A férfi ránézett, és felvonta a szemöldökét.

– Nos, egész úton visszafelé nem szóltál egy szót sem, és biztos vagyok benne, hogy ennek nincs köze a kanyargós szerpentinhez. Mi a baj?

– Semmi. – Ami nem volt teljesen igaz. Kis szünet után Charlie folytatta: – De bárcsak előbb beszéltél volna velem, mielőtt megígérted Rosának, hogy segítek a gyerekeknek felkészülni a balettelőadásra.

– Igazad van. Sajnálom. – Matteo az ajtókeretnek támaszkodott, és bűnbánó arcot vágott, mint egy kisfiú, akit csínytevésen kaptak. – Csak annyira megörültem, hogy segíthetünk… vagyis hogy te segíthetsz. Tudom, hogy gondot okozhat az olasz nyelv, de én szívesen tolmácsolok. És végül is igaz, amit mondtam, balett-tanárnő vagy.

– De nem ezen a szinten. Rosa tanára Olaszország egyik legjobb balettiskolájából érkezett. Ez azért nem ugyanaz.

– Charlie, ezek gyerekek, és nem profi táncosok. Biztos vagyok benne, hogy nagyon boldogok lesznek, ha a gála megrendezésre kerülhet. Különben is, jó célt szolgál!

A lány lehuppant a kanapéra, és levette a kalapját.

– Igen, tisztában vagyok vele, és természetesen szívesen segítek. De kérlek, gondolj bele, ötven gyerekről van szó, meg a szüleikről! És alig két hetem van, hogy felkészítsem őket, hogy a világ egyik legjobb táncosa előtt lépjenek fel. Óriási feladat. – Jóllehet Charlie imádta az ilyen kihívásokat. – Különben is, lehet, hogy két hét múlva már nem is leszünk itt – tette hozzá.

Pontosabban ő nem lesz itt. Mert kétség sem fér hozzá, hogy Matteo állapota napról napra javul. Ehhez nem kell orvosi diploma, hiszen nyilvánvaló, mennyivel jobb a színe, és mennyivel energikusabb. Ha ezt az orvos is megerősíti, nem kell tovább kímélnie őt, és végre elmondhatja neki az igazat. Ami erkölcsi kötelessége. És akkor mi lesz? Végül is nem lakhat egy villában a válófélben lévő férjével.

De ha beleegyezik, hogy segít a gála megrendezésében, akkor legalább két hétig maradnia kell. Pedig Matteo minél hamarabb megtudja az igazságot, és ő minél hamarabb távozik, annál jobb lenne. Mert napról napra nehezebb az eszébe idéznie, hogy a házasságuknak vége.

– Miért ne lennénk már itt? – kérdezte a férfi meglepetten. – Elvégre ígértem egy második nászutat. És bár a múlt hét nagyon szép volt, nem mondhatnám nászútnak. Vagy te másképp látod? – kérdezte, és jelentőségteljes pillantást vetett Charlie-ra.

– Matteo, én… – A lány elhallgatott, és tehetetlenül felemelte a kezét. – Egyszerűen csak arról van szó, hogy szerettem volna, ha előbb engem kérdezel meg.

A férfi odament hozzá, leült mellé, és megfogta a kezét. A lány pulzusa nyomban meglódult. Veszélyes ez a közelség. A szíve túlságosan fogékony a volt férjére, és túlságosan könnyű elfelejteni mindazokat az okokat, amelyek miatt távol kellene tartania magát tőle.

– Kérlek, bocsáss meg! Tényleg nem akartalak kellemetlen helyzetbe hozni. Felhívom Luciát, és mindent elmagyarázok. Ahelyett, hogy ötven kisgyereket tanítanál, inkább elviszlek Caprira meg Pompejibe, és reggeltől estig kényeztetlek.

Charlie döbbenten meredt rá. Tényleg azt hiszi, hogy ő pezsgőt és virágot vár, ahelyett hogy a keresztlányának segítene? Megrázta a fejét.

– Nem erről van szó. Alapvetően szeretem az ilyen kihívásokat, de…

– De?

Charlie felsóhajtott, elhúzta a kezét, és felállt.

– Tudom, Matteo, hogy neked sem könnyű. Az orvos megtiltotta, hogy segítsek felfrissíteni a memóriádat, szerinte jobb, ha maguktól térnek vissza az emlékeid. Ezért nem beszélhetek arról, ami tavaly történt. De szeretném, ha tudnád, a tapasztalataim azt mutatják, hogy nem lehet az ígéreteidre hagyatkozni.

Matteo arca megrándult.

– Értem.

Charlie lenézett a kezére, és gyűlölte magát azért, amit mondania kell, gyűlölte, hogy a valóság lassan betört ebbe az idillbe.

– Tudom, hogy a legjobb szándék vezet… és komolyan gondolod, hogy két hét múlva is itt leszünk. De előbb-utóbb visszakapod a mobilodat meg a laptopodat, és akkor újra küldözgetni fogod az e-maileket. Azután már csak napok kérdése, hogy mikor kell New Yorkba, Párizsba vagy Berlinbe repülnöd. És akkor mi lesz velem? Azért nem szeretnék semmit se ígérni Rosának, mert nem akarok hiú reményeket ébreszteni benne. Érted, miről beszélek?

Matteo felnézett, a tekintetében döbbenet ült.

– Tényleg ennyire megbízhatatlan lennék? – kérdezte csüggedten. – Akkor nem lehet könnyű neked – tette hozzá. – Szóval nem bízhatsz az adott szavamban?

Charlie az ajkába harapott.

– Mindig igyekeztem megértő lenni veled. De már annyiszor dőltek dugába a terveim miattad, és egyszerűen nem merek semmit megígérni. Ezért talán jobb lenne, ha lemondanád Luciát.

Matteo is felállt, odament a feleségéhez, és mélyen a szemébe nézett.

– Nem vagyok hülye. Tisztában vagyok vele, hogy nem mentek jól a dolgok köztünk. Látom, hogy van valami, amit nem akarsz elmondani. De azt is tudom, hogy szeretlek, és jó itt lenni veled. Ezért azt kérem, hogy bízz bennem! Adj nekem még egy esélyt, jó?

– Én…

– Kérlek, Charlotte!

A lánynak az volt az érzése, hogy elvész a férfi tekintetében. Vajon ezúttal tényleg másként lesz? Merjen bízni benne?

– Rendben – mondta, és kihúzta magát. – De nem szabad cserben hagynod Rosát.

És engem sem, szerette volna hozzátenni. Kérlek, ne okozz újabb csalódást!

A nap hét ágra sütött a felhőtlen égről. Matteo szinte elfelejtette, milyen forróak tudnak lenni a nyár első sugarai – a villa árnyas parkján kívül, távol a medencétől és a falu hűvös sikátoraitól. De örült a melegnek, szerette a bizsergető érzést a bőrén. Ennek ellenére fokozta a tempót, és igyekezett nem tudomást venni az izmairól, amelyek még mindig sajogtak a kilenc nappal ezelőtti baleset miatt.

Az ösvényt, amelyen futott, jól ismerte. Az egész tengerpart a kocogók és a kirándulók Mekkája volt, különösen most kora nyáron, amikor nyílt a sok virág. Matteo azonban egyenesen előre szegezte a tekintetét, és csakis a céljára, Amalfira összpontosított. Nem törődött a virágok pompájával vagy a kanyargós útvonal mentén nyíló pazar kilátással. Újra és újra megelőzte a nála lassabban haladó gyalogosokat meg természetbarátokat, és kurta biccentéssel üdvözölte őket.

Nem tehetett róla, de érezte, hogy valami nagyon nincs rendben, és ez nyugtalanította. Kiderült, hogy a házassága nem tökéletes, és ő nyilvánvalóan minden, csak nem mintaszerű férj. A Charlie-val folytatott tegnapi beszélgetése óta sötét felhők telepedtek a kedélyére, kellemetlen jelenetek, üres szobák és feszült csendek rémlettek fel előtte. Kezdte sejteni, hogy mély szakadék tátong közöttük. Nem tudta, hogy ezek valódi emlékek-e, vagy a képzelete szüleményei.

Legjobb, ha a tényeknél marad. Vett egy mély levegőt, és kényszerítette magát, hogy koncentráljon. Csak racionálisan közelítheti meg a problémát, mintha egy szerződésről lenne szó. Mit tud biztosan? Nyilvánvaló, hogy férjként gyakran volt távol, Charlie pedig azzal vádolta, hogy nem számíthatott rá. De mit jelent ez pontosan? Fogalma sem volt, hogyan manőverezhették ilyen rövid idő alatt zsákutcába magukat.

Szinte elképzelhetetlen, hogy egy év után ennyire magára haragította volna a feleségét. Persze tudta, hogy munkamániás, és hogy a vállalat veszi el az ideje nagy részét. De ez még nem jelenti azt, hogy nem volt magánélete. A munka-magánélet mérlege egyértelműen inkább a munka felé billent, ez tagadhatatlan. De jól emlékezett rá, hogy annak idején mindig talált időt a barátnőkre, bulikra, síelésre, vitorlázásra vagy hegymászásra.

Minden olyan zavaros. Nagy a különbség aközött, akinek hitte magát, és aki valójában volt. Gyerekkora óta tudta, hogy egy férfi az ő pozíciójában nem mutathat gyengeséget. A bordái fájtak, és a zúzódások is tiltakoztak a gyors tempó ellen, de leginkább az elméje hagyta cserben. Az elméje, amelynek segítségével egy milliárdokat érő vállalatot irányított. Nem csoda, hogy nem sürgette Charlie-t, szerezzen neki mobiltelefont, hogy felvehesse a nagyapjával a kapcsolatot. Mert nem akarta tudni, mit szólna az öreg, ha látná, hogy milyen állapotban van most.

Matteo hangosan káromkodott olaszul, aztán angolul. Már harminc éve próbálja bebizonyítani a nagyapjának, hogy milyen erős, és bátran ráhagyhatja a családi vállalkozást. Hogy jobb, mint a szülei. De most csak rá kell nézni, hogy ő is olyan, mint mindenki más. Nemcsak az emlékezetét vesztette el, hanem úgy tűnik, a házasságát is elszúrta. Akárcsak az apja, aki már ötödször nősült, vagy az anyja, aki a válása után egyik szeretőt a másik után fogyasztotta. Pedig ő stabilitást akart. Miért nem sikerült megvalósítania?

De tényleg megbízhat Charlie elbeszélésében?

Matteo valójában nem akart pihenőt tartani, hiszen Amalfi már csak egy kilométerre volt, de amikor elérte a bájos tengerparti falut, Atranit, amelyet még nem érintett a tömegturizmus, rájött, még mindig nem elég fitt, pedig rengeteget pihent. Ezért megállt az egyik kis étteremnél, és rendelt egy erős eszpresszót vízzel, amihez hasonlót Londonban nem lehet kapni, valamint néhány mandulás kekszet.

Egy napernyő alatt ült az árnyékban, és figyelte a piactéren zajló nyüzsgést. A kék tenger csábítóan megcsillant a házak között, de ő alig vette észre, ahogy a körülötte zajló, számtalan nyelven folyó, élénk beszélgetést sem. Folyton az elmúlt hetekre gondolt, és arra, hogy mi romlott el az életében. Minden erejével igyekezett fénnyel megtölteni elméjének sötét foltjait.

Az esküvőjük előtti napig minden tökéletes volt. Ezt teljes bizonyossággal tudta, mintha csak tegnap lett volna. Matteo fanyarul elmosolyodott a gondolatra. Mert számára olyan volt, mintha csakugyan tegnap lett volna. Az egyetlen felhő az egyébként azúrkék égbolton a nagyapja Charlie-val szemben tanúsított nemtetszése volt.

Már az első találkozásuk balul sikerült. Amikor a lány belépett az elegáns étterembe hosszú, virágos ruhájában, amelyhez feltűnő ékszereket viselt, Matteo számára rögtön világossá vált, hogy a nagyapja nem lelkesedik a választottjáért. Csak amikor Charlie elmesélte, hogy az édesanyja diplomata, az édesapja pedig egy meglehetősen ismert újságíró, enyhült meg egy kissé az öreg. De aztán Charlie mindent elrontott azzal, hogy bevallotta, mennyire utálja a követségi fogadásokat.

A nagyapja remélte, hogy Charlie csak egy epizód az unokája életében, és hamarosan örökre eltűnik a színről. Amikor azonban Matteo beszámolt neki az esküvői terveikről, kirobbant az első és egyetlen vitájuk, amely azzal végződött, hogy a nagyapja határozottan visszautasította, hogy részt vegyen a szertartáson.

A veszekedés emléke élénken élt Matteóban, még mindig érezte a szégyent meg a bűntudatot, amiért cserben hagyta azt az embert, aki felnevelte, és hitt benne. A férfit, aki a családját jelentette.

Matteo egy kockacukorért nyúlt, és lassan belemorzsolta a csészéjébe. A gondolatai vadul száguldoztak. Az iménti megállapítása nem egészen igaz. Igen, a szülei válása után a nagyapját tekintette az egyetlen menedéknek. S noha az anyja valóban önző volt, az olasz nagyszülei mindig szeretettel fogadták, amikor a nyári szünetben meglátogatta őket. És amikor az anyja másodszor is férjhez ment, valóban felajánlotta neki, hogy költözzön hozzá. Ő volt az, aki visszautasította ezt, mert akkoriban már nagyon erősen kötődött a nagyapjához.

Sőt már tudta, hogy ő a kiválasztott, a több évszázados gyökerekkel rendelkező családi vállalkozás örököse. A Harrington Industries az évek során folyamatosan növekedett. A vállalat túlélte a háborúkat és az inflációt, hogy aztán vitathatatlanul piacvezető legyen. A cég ezt a növekedést nagyrészt a nagyapjának köszönhette, de most ő volt az, aki a cég hajóját irányítja. Ő tudja, hová kell legközelebb befektetniük, mely üzletágakból lenne jobb kivonulniuk, és egyedül ő a felelős sok ezer alkalmazott munkahelyéért és megélhetéséért.

Felhörpintette az eszpresszóját, és néhány eurót az asztalon hagyott, mielőtt újra elindult. Mit tud még? Az utolsó emléke az esküvő előtti napról maradt meg. Szörnyen izgatott volt, és lelkesen várta a nagy napot, a nászútjukat és a közös életük kezdetét. A leghalványabb kétsége sem volt afelől, hogy helyesen cselekszik.

Azóta mi változott meg?

A rendőrségi jelentés szerint Kentbe tartott, amikor a baleset történt. És azt is tudja, hogy Charlie a nagyanyja házában lakott akkor, amikor meglátogatta őt a kórházban. De miért?

Koncentrálj! A nagyapja megbetegedett, ezért lemondták a nászútjukat. És aztán? Matteo hangosan káromkodott. Tényleg itt az ideje, hogy emlékezzen.

Anélkül, hogy jobbra vagy balra nézett volna, átkelt a forgalmas úton, amikor… Az utolsó pillanatban elkerülte az ütközést egy robogóval, amely éppen akkor fordult be a sarkon, de a kitérő mozdulat lendületétől a földre esett. A sérülései újra sajogni kezdtek, és alig kapott levegőt.

A robogó sofőrje káromkodott, és anélkül hogy hátranézett volna, továbbhajtott.

– Jól vagyok… tutto bene… grazie – motyogta, amikor néhány járókelő megpróbálta felsegíteni.

Nagy nehezen talpra kászálódott, és egyenesen a legközelebbi étterembe ment. Ott rendelt egy grappát, és egy hajtásra lehúzta.

És ekkor megtörtént.

Lassan újra emlékezett. Mindenre.

A gyönyörű esküvőre és a három tökéletes napra Charlie-val Párizsban. Az utolsó keserű szavakra, amelyeket a nagyapja mondott neki a kórházban. Az elhatározására, hogy mindent jóvátesz. És aztán arra, miként vetette bele magát a munkába, és nem törődött vele, hogy fiatal felesége egyre boldogtalanabb mellette. Egészen addig, amíg már túl késő nem lett.

Csak annyit tehetett, hogy elengedte őt, meggyorsította a válópert, és próbálta folytatni az életét. Tartozott Charlie-nak ennyivel.

De amikor megkapta a dokumentumokat, az volt az érzése, soha nem fogja megbocsátani magának, hogy legalább nem küzdött a házasságukért. Saját maga, de Charlie miatt is. Úton volt Kentbe, hogy megkérje a feleségét, adjon neki egy második esélyt.

Vissza akarta kapni őt, és még mindig ezt akarja. Most már csak azt kell kitalálnia, hogyan.