FORDÍTOTTA NAGY VIKTÓRIA

Copyright © 1992 by Paulo Coelho

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Paulo Coelho: As valkírias

A kiadás a Sant Jordi Asociados Agencia Literaria S. L. U.

(Barcelona, Spanyolország) irodalmi ügynökséggel való

megállapodás alapján történt.

www.santjordi-asociados.com

www.paulocoelhoblog.com

www.coelho.hu

Hungarian translation © Nagy Viktória, 2026

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

Telefon: 1-235-5030

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

© Athenaeum Kiadó, 2026

ISBN 978 963 543 655 2

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Korrektor: Valentin Kristóf

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Ó, bűn nélkül fogantatott Szűz Mária,

könyörögj érettünk, kik hozzád menekülünk!

Ámen.

A névnek, amelyet 1988. október 12-én írtak a homokba a Glorieta-kanyonban

És íme, az Úr angyala megjelent nekik,

és körülragyogta őket az Úr dicsősége.{1}

Lukács 2,9

A szerző előszava

Kedves olvasóm, tudnod kell, hogy A valkűrök egészen más könyv, mint A zarándoklat, Az alkimista vagy a Brida.

Nehéz volt megírnom ezt a történetet. Egyrészt azért, mert olyan témákat érint, amelyeknek a befogadásához nagy fokú érzékenységre van szükség, másrészt pedig azért, mert annyi mindenkinek meséltem már el, hogy attól féltem, nem leszek képes papírra vetni. (Ez a félelem egyébként a könyv első lapjától az utolsóig bennem volt, azonban – hála Istennek – alaptalannak bizonyult.)

Harmadrészt és legfőképpen pedig azért, mert az események elbeszéléséhez bizonyos emlékeimet is fel kellett idéznem, nevezetesen a házasságomat, a másokhoz fűződő viszonyaimat, és azt a vékony határvonalat, amely elválasztja a mágikus Hagyományt, amelyhez tartozom, az embertől, aki vagyok. Mint oly sokakat, engem is zavarba hoz gyengeségeim és a magánéletem feltárása.

Azonban, miképpen A zarándoklatban világossá vált, a Mágia útja az átlagemberek útja. Hiába van mesterünk, hiába követjük valamelyik ezoterikus Hagyományt, hiába van meg bennünk a kellő önfegyelem, hogy elvégezzük a szertartásokat, a Spirituális Keresés folytonos kezdetekből áll – ezt pontosan fejezi ki a latin initiatus szó is, amely egyszerre jelent beavatottat és valaminek az elkezdését –, és nem számít semmi más, csak az akaraterő, amely visz előre.

A valkűrök tisztán, világosan megmutatja azt az embert, aki a mágus mögött rejlik. Meglehet, hogy eltántorítja azokat, akik olyasfajta „tökéletes lényekre” számítottak, akiknek az égvilágon mindenre megvannak a kész válaszaik, az igazi Keresők azonban tudják, hogy bár vannak hibáink és gyengeségeink: a Spirituális Út mindig erősebb. Isten szeretet, nagylelkűség és megbocsátás: ha ezt elhisszük, többé nem hagyjuk, hogy a gyengeségeink megbénítsanak bennünket.

A könyvben elbeszélt események 1988. szeptember 5. és október 17. között zajlottak. Néhány részlet sorrendjét felcseréltem, két esetben pedig a fikció eszközéhez folyamodtam, kizárólag azért, hogy az olvasók könnyebben megérthessék a történteket. A lényeges események azonban valósak. Az epilógusban idézett levél 478038-as jelzettel megtalálható a Rio de Janeiró-i okirat- és dokumentumnyilvántartásban.

Paulo Coelho

Prológus

– Hogy mi a fontos számomra? – J. gondolkodott egy kicsit, mielőtt válaszolt volna: – A mágia.

– Valami mást mondj! – erősködött Paulo.

– A nők. A mágia és a nők – felelte J.

Paulo nevetett.

– Ők nekem is fontosak. Bár a házasságom némileg korlátoz – mondta.

– Némileg, de tényleg csak némileg – felelte J.

Paulo teletöltötte borral a mestere poharát. Már csaknem négy hónapja nem találkoztak. Ez az este különleges volt, sokat akart vele beszélgetni, húzni az időt, mielőtt átadja a J.-nek szánt csomagot.

– A nagy mestereket mindig megközelíthetetlennek, a világtól elvonultnak képzeltem el – mondta J.-nek. – Ha pár éve így válaszoltál volna, azt hiszem, abbahagytam volna a tanulást.

– Így kellett volna tennem – felelte a bort kortyolgatva J. –, és keresnem helyetted egy csinos tanítványt.

A teljes üveg bort elkortyolgatták, miközben munkáról, a mágiáról és a nőkről beszélgettek. J. rendkívül lelkes volt, mert sikerült nyélbe ütnie egy nagy üzletet annak a holland multinacionális cégnek, ahol dolgozott. Paulo pedig örült a csomagnak, amit átadni készült.

– Kérj még egy üveggel! – mondta Paulo.

– Mire koccintunk?

– Arra, hogy itt vagy, Rióban. Arra, hogy gyönyörű kilátás nyílik az étterem ablakából, és az ajándékra, amit neked hoztam.

J. kinézett az ablakon. Az étterem annak a hotelnek a legfelső emeletén volt, ahol megszállt. Odalent csak úgy ragyogott a kivilágított Copacabana.

– Ez a látvány megér egy koccintást – állapította meg, és intett a pincérnek.

Amikor a második üveg felénél tartottak, Paulo kitette a csomagot az asztalra.

– Ha te is megkérdeznéd tőlem, hogy mi a fontos nekem – mondta J.-nek –, azt felelném: a mesterem. Ő tanított meg arra, hogy a Szeretet az egyetlen a világon, amely nem hibázik. Volt hozzá türelme, hogy a mágia kanyargós útjain vezessen. Volt benne kellő bátorság és méltóság, hogy minden hatalma ellenére olyan embernek mutassa magát, akinek vannak kétségei és gyengeségei. Megértette velem az erőket, amelyek képesek átalakítani az életünket.

– Már megittunk másfél üveggel, nem szeretnék komoly dolgokról beszélgetni – mondta J.

– Én nem komoly dolgokról beszélek, hanem vidámakról. A Szeretetről beszélek.

J. elé tolta a csomagot.

– Nyisd ki!

– Mi ez?

– Egyfajta köszönet. A tőled tanult szeretet továbbadása másoknak.

J. kinyitotta a csomagot, amely csaknem kétszáz gépelt oldalnyi szöveget tartalmazott. Az első oldalon Az alkimista cím állt.

Paulónak csillogott a szeme.

– Ez egy új könyv. Nézd meg a következő oldalt! – kérte.

A következő oldalon ezt olvasta: „J.-nek, az alkimistának ajánlom, aki a Nagy Mű minden titkát ismeri és használja.”

Paulo nagyon várta már ezt a pillanatot. Sikerült titokban tartania, hogy új könyvet ír, pedig tudta, hogy J. nagyon szerette az előzőt.

– Ez az eredeti kézirat – folytatta Paulo. – Szeretném, ha elolvasnád, mielőtt elküldöm a kiadónak.

Mestere tekintetét fürkészte. De az áthatolhatatlan volt.

– Holnap egész nap találkozóim lesznek – mondta J. –, csak éjszaka fogom tudni elolvasni. Ebédeljünk együtt holnapután!

Paulo más reakcióra számított. Azt hitte, J. örülni fog, és meghatódik az ajánlástól.

– Rendben – felelte, és igyekezett leplezni a csalódottságát. – Holnapután találkozunk.

J. kérte a számlát, és fizetett. Miközben a lifthez sétáltak, alig szóltak egymáshoz. J. megnyomta a 11. emelet gombját.

Amikor megállt a lift, J. megnyomta a segélyhívó gombot, hogy nyitva maradjon az ajtó, azután odalépett Paulóhoz.

– Isten Báránya oltalmazzon téged – mondta, miközben megjelölte a tanítványa homlokát.

Paulo is megáldotta a mesterét, és jó éjszakát kívántak egymásnak.

– Miért nem készítesz másolatot a kézirataidról? – kérdezte J., miközben újra megnyomta a gombot, és kilépett a liftből.

– Hogy esélyt adjak Istennek, hogy eltüntesse őket, ha úgy kívánja.

– Bölcs döntés – hallotta Paulo J. hangját, miközben becsukódott az ajtó. – Remélem, soha nem jönnek rá az irodalomkritikusok, hol tartod.

Két nap múlva ugyanabban az étteremben találkoztak.

Lazítok rajta egy kicsit, de nem viszem túlzásba – gondolta J.

– Van a könyvedben néhány olyan alkímiai titok, amiről soha nem beszéltem neked. De beletrafáltál: helytállóak – mondta.

Paulo arca földerült. J. azt mondta, amit hallani akart.

– Sokat foglalkoztam a témával – felelte.

– Dehogy foglalkoztál, és mégis eltaláltad! – ellenkezett J.

Nem tudom becsapni. Szeretném, ha szorgalmasabbnak látna, de nem tudom becsapni – gondolta Paulo.

Kinézett az ablakon. Szikrázóan sütött a nap, a strand zsúfolásig tele volt.

– Mit látsz a végtelen kék égen? – kérdezte J.

– Felhőket.

– Nem – felelte a mester. – A folyók lelkét látod. A folyókét, amelyek éppen újjászületnek a tengerből. Végigjárják az eget, aztán valamiért ismét esővé változnak, és visszatérnek a földre, hogy itt folytassák útjukat. Folyók, amelyek visszamennek a hegyre, de magukkal viszik a tenger bölcsességét.

Ásványvizet töltött a poharába. Napközben nem fogyasztott alkoholt.

– Azért jöttél rá azokra a titkokra, amelyekről nem beszéltem neked, mert te is egy folyó vagy – folytatta J. – Megjártad a tengert, ismered a bölcsességét, sokszor megszülettél és meghaltál. Nincs más dolgod, mint emlékezni.

Paulo arca felderült. Ez egyfajta dicséret volt a mesterétől. Azt mondta, „rájött a titkokra”. De azt nem merte nyíltan megkérdezni, hogy milyen titkokról beszél.

– Új feladatom van a számodra – mondta J.

A könyved miatt. Mert tudom, hogy fontos neked, és nem szabad, hogy elpusztuljon – gondolta. Paulónak azonban ezt nem kell tudnia.

Útban a repülőtér felé, J. kerülte a társalgást, Paulo viszont mindenáron meg akarta tudni egy héttel korábban, milyen feladatot szánt neki a mestere. Nagy nehezen találtak egy üres asztalt a büfében.

– Csak kétszer tudtunk együtt étkezni a riói tartózkodásom alatt – állapította meg J. – Ez lesz a harmadik alkalom, így aztán beteljesítjük a mondást: „Ami egyszer megtörténik, talán soha többé nem ismétlődik meg. Ám ami megtörténik kétszer is, az biztosan megismétlődik harmadszor is.”

J. újra el akart térni a tárgytól, de Paulo tudta, hogyan akadályozza meg. Észrevette, hogy J.-nek tetszett az ajánlása, mert észrevétlenül kihallgatta a beszélgetését a szálloda recepciósával, később pedig J. egyik barátja „a könyv szerzőjeként” emlegette Paulót.

Biztosan fűnek-fának elmesélte: elvégre csak egy eredeti kézirat létezik. Hiúságok hiúsága – gondolta magában, és hálát adott Istennek, amiért a mestere is ember.

– A feladatomról szeretnék kérdezni, de nem azt, „hogyan” vagy hogy „hol”: tudom, úgysem válaszolnál – kezdte újra.

– Ha mást nem is, legalább ezt megtanultad – nevetett J.

– Az egyik beszélgetésünk alkalmával meséltél egy Took nevű fiúról, akinek sikerült megcsinálnia, amit most tőlem kérsz. Az ő útját fogom követni. Felkeresem.

– Megadtam a címét?

– Említetted, merre lakik. Nem lesz nehéz megtalálnom.

– Nem, nem lesz az.

A hangosbemondó percenként harsogta a repülők indulását. Paulo egyre feszültebbé vált, félt, hogy nem lesz elég idejük beszélgetni.

– Bár nem akarom tudni sem azt, „hogyan”, sem azt, „hol”, megtanultam tőled, hogy van egy kérdés, amit mindannyiunknak fel kell tennünk, akárhányszor csak belevágunk valamibe. Ez a kérdés a következő: „Miért? Miért kell ezt tennem?”

– Mert mindig elpusztítjuk azt, amit szeretünk – felelte J.

Paulo nem értette a választ, a hangosbemondó pedig újabb gép indulását adta hírül.

– Ez az én járatom. Mennem kell – mondta J.

– Nem értettem, amit mondtál.

J. megkérte Paulót, hogy fizesse ki a számlát, miközben ő felírt valamit egy darab szalvétára.

– Csak a múlt században sikerült erről írnia az embernek – mondta, és átnyújtotta a papírdarabot a tanítványának. – Pedig sok nemzedék óta igaz.

Paulo elvette a szalvétát. Egy pillanatra elképzelte, hogy valami mágikus formula áll rajta, de nem: egy vers volt.

De mind megöljük, amit szeretünk,
Tagadni ne is akard:
Van úgy, hogy zord nézés is öl,
S van méreg, bókba takart,
S a gyávák gyöngéd gyilka csók,
De a bátrak fegyvere kard!{2}

Közben megérkezett a pincér a visszajáróval, de Paulo észre sem vette. Nem hagyták nyugodni a szörnyű szavak.

– Azért kapod a feladatot, hogy megtörd ezt az átkot – mondta hosszas hallgatás után J.

– Így vagy úgy, de mindig tönkretettem, amit szerettem – mondta Paulo. – Szertefoszlottak az álmaim, amikor lehetségessé váltak. Három házasságom ment tönkre. Mindig úgy éreztem, hogy ez az élet része. Az én életemé és mindannyiunké.

– Meg lehet törni az átkot, ha elvégzed a feladatot – ismételte J.

Némán haladtak egymás mellett a zajos repülőtéren. J. a könyvekre gondolt, amelyeket a tanítványa írt. Chrisre gondolt. Arra gondolt, hogy Paulót minden a mágikus beavatás felé hajtja.

Paulo közel állt hozzá, hogy megvalósítson egy nagy álmot.

Ez pedig veszélyes volt, hiszen J. tanítványa semmiben sem különbözött a többi embertől. Azt fogja gondolni, hogy nem érdemli meg, amit elért.

– Szépek nálatok a nők – mondta J., amikor odaértek az útlevél-ellenőrzéshez. – Remélem, visszatérek még.

Paulo komoly maradt.

– Szóval, azért, hogy megtörjem az átkot – mondta, miközben a mestere átnyújtotta az útlevelét, hogy lepecsételjék.

– A szeretetért. A győzelemért. És Isten Dicsőségéért – felelte J.

A VALKŰRÖK

Már vagy hat órája vezetett, és vagy századszor kérdezte a mellette ülő feleségét, biztos-e, hogy jó úton haladnak.

A nő megnézte a térképet századszorra is. Igen, jó felé mennek, bár körülöttük csupa zöld minden, mellettük egy szép folyó csordogál, az út mentén pedig fák sorakoznak.

– Inkább álljunk meg egy benzinkútnál, és kérdezzük meg! – javasolta a nő.

Ezután nem beszélgettek, régi zeneszámokat hallgattak a rádión. Chris tudta, hogy nem kell megállniuk, hiszen jó irányba mennek, annak ellenére, hogy a körülöttük lévő táj egészen más, mint amire számítottak. Jól ismerte a férjét. Paulo ideges volt, feszült és bizalmatlan: azt gondolta, hogy rosszul olvassa a térképet. Majd megnyugszik, ha megkérdez valakit.

– Miért jöttünk ide?

– Hogy elvégezhessem a feladatomat – felelte a férfi.

– Furcsa feladat – jegyezte meg a nő.

Valóban nagyon furcsa – gondolta Paulo.

Beszélgetnie kell az őrangyalával.

* * *

– Tehát beszélgetni fogsz az őrangyaloddal. De, mondd csak, addig nem beszélgethetnél velem egy kicsit? – szólalt meg a nő egy idő után.

A férfi tovább hallgatott, nézte az utat, és talán arra gondolt, hogy a felesége tévedett.

Felesleges erőlködni – gondolta a nő, de azért szurkolt, hogy minél hamarabb felbukkanjon egy benzinkút. Egyenesen a Los Angeles-i repülőtérről jöttek, és attól félt, hogy Paulo túl fáradt, és elbóbiskol vezetés közben.

Csakhogy nem került az útjukba benzinkút.

Kár, hogy nem egy mérnökhöz mentem feleségül – gondolta magában.

Soha nem fogja megszokni az állandó utazgatást. Pillanatok alatt összepakolni, hátrahagyva mindent, zarándoklatra menni, szent utakat meg kardokat keresni, angyalokkal beszélgetni, folyton csak menni, menni tovább a mágia útján. Bár igaz, hogy azelőtt is képes volt otthagyni mindent, hogy J.-t megismerte.

Eszébe jutott az első randevújuk. Rögtön az ágyban kötöttek ki, és egy hét elteltével már át is vitte a festőállványát a férfi lakásába. A közös barátaik azt mondták, hogy Paulo varázsló, és Chris egyik este fölhívta a lelkipásztorát, hogy imádkozzon érte.

Csakhogy a férfi egy évig egyáltalán nem említette a mágiát. Egy lemezkiadónál dolgozott, és kész.

A következő év ugyanígy folytatódott. Paulo otthagyta a munkahelyét, és egy másik lemezkiadónál vállalt munkát.

A harmadik évben ismét fölmondott (tényleg az volt a mániája, hogy mindent otthagy!), és úgy döntött, hogy kipróbálja a televíziós műsorkészítést. Chris furcsállotta, hogy évente munkahelyet vált, de Paulo dolgozott, remekül keresett, és jól is éltek.

A harmadik év végén ismét úgy döntött, hogy kilép az aktuális munkahelyéről. Különösebben nem magyarázkodott, csak annyit mondott, hogy már unja, amit csinál, mi több, torkig van az egésszel, ezért ki akarja deríteni, mit is szeretne valójában csinálni. Volt egy kis megtakarított pénzük, fogták hát magukat, és nekivágtak a nagyvilágnak.

Autóval, pontosan úgy, mint most – gondolta Chris.

Ekkor találkoztak Amszterdamban J.-vel. A Brower Hotelban kávéztak, onnan csodálták a Singel-csatornát. Amikor Paulo megpillantotta, falfehér lett, és rátört az idegesség. Végül erőt vett magán, és odalépett a magas, ősz hajú, öltönyös férfi asztalához. Azon az éjszakán, amikor ismét kettesben voltak, megivott egy üveg bort – nem bírta az alkoholt, rögtön a fejébe szállt –, és csak azután eredt meg a nyelve. Elmesélte, hogy hét évig a mágia tanulmányozásának szentelte az életét – ezt amúgy Chris már tudta a barátaiktól. De valami miatt, amit nem árult el, hiába faggatta többször is, felhagyott az egésszel.

– Csakhogy két hónapja volt egy látomásom erről a férfiról a dachaui koncentrációs táborban – magyarázta J.-re utalva Paulo.

Chris emlékezett arra a napra. Paulo nagyon sírt, és azt mondta, hogy hallott egy hívást, de nem tudja, mit kezdjen vele.

– Vissza kell térnem a mágiához? – kérdezte.

– Vissza – felelte Chris anélkül, hogy biztos lett volna a válaszban.

A J.-vel való találkozás után minden megváltozott. Szertartások, gyakorlatok, feladatok követték egymást. Paulo hosszú utazásokra ment J.-vel, és soha nem tudta pontosan, hogy mikor tér vissza. Különös férfiakkal és gyönyörű nőkkel találkozott, mindannyiuknak erőteljes, érzéki aurájuk volt. Kihívásokat teljesített, próbákat állt ki, hosszú éjszakákat töltött álmatlanul, és egész hétvégékre bezárkózott a lakásba. De tény, hogy sokkal boldogabban élt: nem kellett folyton felmondania. Alapítottak együtt egy kis kiadót, és végre megvalósíthatta régi álmát: könyveket írt.

Végre megláttak egy benzinkutat. Egy fiatal, indián lány szolgálta ki őket. Amíg teletöltötte a tankot, mindketten kiszálltak a kocsiból, hogy nyújtózzanak egyet.

Paulo elkérte a térképet, és megnézte az útvonalat. Jó irányba haladtak.

Na, végre megnyugodott. Most már fog velem beszélgetni – gondolta Chris.

– J. ideküldött, hogy itt találkozz az angyallal? – kérdezte rendkívül óvatosan.

– Nem – felelte a férfi kurtán.

De legalább válaszolt – gondolta a nő, miközben a csodás növényzetet nézte. A nap lassan lebukott a horizont mögé. Ha nem ellenőrizte volna többször is a térképen, ő is kételkedett volna. Már csak tíz kilométer volt hátra, de a táj olyan távolinak tűnt, mintha még rengeteget kellene utazniuk.

– J. nem mondta, hogy jöjjek ide – folytatta Paulo. – Bárhol megfelelne. Viszont itt van kapcsolatom, érted?

Persze hogy értette. Paulónak mindenhol voltak kapcsolatai. A Hagyomány tagjaiként emlegette őket, de ő magában – és a titkos naplóiban – csak „Összeesküvésnek” nevezte az egészet. Sokkal több boszorkány és varázsló él a világon, mint azt az emberek gondolnák.

– Ez a valaki beszélget az angyalokkal?

– Nem tudom biztosan. J. egyszer említett egy mestert, aki itt lakik, és állítólag tudja, hogyan lehet beszélni az angyalokkal. De elképzelhető, hogy csak szóbeszéd az egész.

Lehet, hogy igazat mondott. De Chris tisztában volt vele, hogy az is lehet, hogy csak úgy, találomra kiválasztott egy helyet a sok közül, ahol „kapcsolatai” vannak. Egy olyan helyet, amely kellőképpen távol esik a hétköznapoktól, és ahol jobban lehet összpontosítani a Rendkívülire.

– Hogyan fogsz beszélgetni az angyaloddal?

– Azt még nem tudom.

De furcsa életmód ez – tűnődött. Tekintetével követte a férjét, aki odament az indián lányhoz fizetni. Csak annyit tud tehát, hogy az angyalával kell beszélgetnie. Mindent hátrahagyva felül egy repülőgépre, tizenkét órát utazik Los Angelesig, hat órát vezet a benzinkútig, fölvértezi magát kellő türelemmel, hogy negyven napig ott bírjon maradni, és mindezt csak azért, hogy beszélgessen – illetve megpróbáljon beszélgetni – az őrangyalával.

Paulo ránevetett, ő pedig visszamosolygott. Tulajdonképpen nem is olyan rossz. Vannak a szürke hétköznapok, a kifizetendő számlák, a befizetendő csekkek, az udvariassági látogatások és sok minden más, amit le kell nyelniük.

De még hisznek az angyalokban, és ez jó.

– Összehozzuk – mondta végül.

– Köszönöm a többes számot – felelte mosolyogva –, de a mágus én vagyok.

* * *

A benzinkutas lány megerősítette, hogy jó irányba haladnak. Még tíz percig utaztak, de ekkor már kikapcsolták a rádiót. Egy kis emelkedő következett, és akkor vették észre, milyen magasan vannak, amikor fölértek a tetejére, és megpillantották az alant elterülő tájat. Hiába haladtak a hatórás út alatt mindvégig fölfelé, nem tűnt fel nekik.

Végre megérkeztek.

Paulo megállt az út szélén, és leállította a motort. A nő még hátranézett, hogy megbizonyosodjon afelől, hogy valóban így van: igen, a háta mögött zöld fákat és növényeket látott.

Előttük viszont, ameddig a szem ellát, a végtelen sivatag, a Mojave terült el, amely öt amerikai államon húzódik keresztül, és átnyúlik Mexikóba. Hányszor látta ezt a hatalmas sivatagot gyerekkorában, a vadnyugati filmekben! Egyes részeinek olyan furcsa nevei voltak, mint Szivárvány Erdeje vagy a Halál-völgy.

Rózsaszín – gondolta Chris. De nem szólt semmit. A férje meredten nézte a végtelenbe nyúló horizontot, és ki tudja, talán azt fürkészte, hol lakhatnak az angyalok.

Aki a főtéren áll, láthatja, hol kezdődik Borrego Springs, és egyben azt is, hol a vége – mégis három szálloda van a városkában. Télen idejárnak a turisták, nehogy elfelejtsék, milyen is a napsütés.

A szobában hagyták a bőröndjeiket, és egy mexikói étterembe mentek vacsorázni. A srác, aki kiszolgálta őket, igyekezett a közelükben maradni, hogy kitalálja, miféle nyelven beszélnek. De mivel nem sikerült neki, végül megkérdezte. Amikor megtudta, hogy Brazíliából jöttek, azt mondta, hogy soha nem találkozott még brazilokkal.

– Most már kettőt is ismerek – nevetett.

Másnapra valószínűleg az egész város megtudta. Nem sok minden történik Borrego Springsben.

Vacsora után kéz a kézben sétáltak a környéken. Paulo rá akart lépni a sivatagi homokra, érezni akarta, magába szívni a Mojave levegőjét. Így hát elindultak a köves, sziklás vidéken, és félóra gyaloglás után, kelet felé fordulva végre messziről megpillanthatták Borrego Springs halvány fényeit.

Itt jobban megcsodálhatták az égboltot. Lefeküdtek a homokba, és mindenfélét kívántak a hullócsillagoktól. Újhold volt, fényesen ragyogtak a csillagok, olyannyira, hogy minden csillagképet tökéletesen lehetett látni.

– Volt már olyan érzésed életed bizonyos pillanataiban, hogy valaki figyeli a lépteidet? – kérdezte Paulo.

– Ezt meg honnan tudod?

– Onnan, hogy tudom. Ezek azok a pillanatok, amikor öntudatlanul is érzékeljük az angyalok jelenlétét.

Chrisnek eszébe jutott a kamaszkora. Akkoriban még sokkal erősebb volt benne ez az érzés.

– Ezekben a pillanatokban – folytatta – egyfajta filmet alkotunk, amelyben mi vagyunk a főszereplők, és abban a biztos tudatban cselekszünk, hogy valaki figyel bennünket. Ám ahogy növekszünk, egyre nevetségesebbnek érezzük ezt. Gyermeteg ábrándnak tűnik, mint amikor arról álmodoztunk, hogy híres filmszínészek vagy -színésznők leszünk. Elfelejtjük, milyen erős volt az az érzésünk, hogy néznek minket, amikor egy láthatatlan közönségnek játszottunk. – Egy pillanatra elhallgatott. – Amikor az eget nézem, az ismerős kérdés kíséretében sokszor visszatér ez az érzés: ki figyel minket?

– Ki figyel minket? – kérdezte a nő.

– Az angyalok. Isten hírnökei.

Chris az égre meredt. Hinni akart benne.

– Az összes vallás és az összes ember, aki látta már a Rendkívülit, beszél az angyalokról – folytatta Paulo. – Az Univerzumot benépesítik az angyalok. Ők hozzák nekünk a reményt, mint ahogyan az is, aki értesítette a pásztorokat a messiás születéséről. Ők hozzák a halált, mint az az öldöklő angyal, aki végigment Egyiptomon, és mindenkit legyilkolt, akinek nem volt jel a házán. Ők azok, akik tüzes karddal a kezükben az utunkat állhatják a Mennyország kapujában. Vagy be is hívhatnak, mint ahogy Máriával tette az egyikük. Az angyalok törik fel a tiltott könyvek pecsétjeit, és ők fújják meg az utolsó ítélet harsonáit. Fényt hoznak, mint Mihály, vagy sötétséget, mint Lucifer.

Chris összeszedte a bátorságát, és megkérdezte:

– Van szárnyuk?

– Még soha nem láttam angyalt – felelte Paulo. – De erre én is kíváncsi voltam, meg is kérdeztem J.-t.

De jó – gondolta a nő. Szóval, nemcsak ő szeretne ilyen egyszerű dolgokat megtudni az angyalokról.

– J. azt mondta, hogy azt az alakot veszik föl, amilyennek elképzeljük őket. Mert ők Isten élő gondolatai, és alkalmazkodniuk kell a mi értelmünkhöz és érzékelésünkhöz. Tudják, hogy máskülönben nem láthatjuk meg őket.

Paulo lehunyta a szemét.

– Képzeld el az angyalod, és érezni fogod a jelenlétét ebben a pillanatban – mondta.

Csendben feküdtek a sivatagban. Nem hallottak semmilyen zajt, és Chris kezdte magát úgy érezni, mint kamaszkora filmjében, amelyben láthatatlan közönség előtt játszott. Minél jobban koncentrált, annál biztosabb volt abban, hogy van körülötte egy erős jelenlét, amely barátságos és nagylelkű. Elképzelte az angyalát, és pontosan úgy öltöztette fel, ahogy gyerekkorában a különböző képeken látta: kék ruha, aranyszínű haj és óriási fehér szárny.

Paulo is elképzelte a saját angyalát. Ő már rengetegszer belemerült az őt körülvevő láthatatlan világba, így hát számára ez nem jelentett újdonságot. De most, hogy J. feladatot adott neki, úgy érezte, hogy az angyala még sokkal erősebben van jelen – mintha az angyalok csak azoknak jelennének meg, akik hisznek a létezésükben. Bár függetlenül attól, hogy ki hisz bennük, és ki nem, mindenhol ott vannak ők, az élet, a halál, a pokol és a Paradicsom hírnökei.

Ő egy hosszú, aranyhímzéses köpenyt adott az angyalára, és szintén tett rá szárnyakat.

A szomszéd asztalnál reggeliző biztonsági őr feléjük fordult.

– Többet ne menjenek éjszaka a sivatagba! – mondta.

Tényleg nagyon kicsi ez a város, mindenki mindent tud – gondolta Chris.

– Az éjszaka a legveszélyesebb – folytatta az őr. – Előbújnak a kígyók és a prérifarkasok. Nem bírják a nappali hőséget, ezért napnyugta után, éjszaka vadásznak.

– Láttuk az angyalainkat – felelte Paulo.

Az őr azt hitte, hogy a brazil férfi nem jól beszél angolul. A mondatának nem volt semmi értelme: „angyalok”. Talán valami mást akart mondani.

Sietve megreggeliztek. A „kapcsolat” rendkívül korai időpontot választott a találkozásra.

Chris meglepődött, amikor először pillantotta meg Tookot. Fiatal fiú volt, nem lehetett több húszévesnél. Egy lakókocsiban élt, a sivatag kellős közepén, néhány kilométerre Borrego Springstől.

– Ő is az „Összeesküvés”-etek mestere? – súgta halkan Paulónak, amikor a fiú bement a lakókocsiba, hogy jeges teát hozzon nekik.

Még mielőtt azonban Paulo válaszolhatott volna, a fiú visszatért. Leültek a kocsi oldalához erősített vászontető alá, amely teraszként szolgált.

A templomos szertartásokról, a lélekvándorlásról, a szúfi mágiáról, a katolikus egyház latin-amerikai útjairól beszélgettek. A fiú rendkívül műveltnek tűnt. Vicces volt a beszélgetésük, olyanok voltak, mint két szurkoló, akik valamiféle népszerű sportról cserélnek eszmét, és egyes taktikákat helyeselnek, másokat pedig elvetnek.

Mindenről szó esett, kivéve az angyalokat.

A nap egyre erősebben tűzött, elfogyasztottak hát még egy csésze teát, Took pedig áradozva mesélt a sivatagi élet csodáiról. Azt ő is elismerte, hogy a tapasztalatlanoknak nem ajánlott éjszaka kint tartózkodniuk – igaza volt hát az őrnek –, és a nap legmelegebb óráit sem ajánlatos a szabadban tölteniük.

– A sivatagi élet reggelekből és délutánokból áll, a többi időszak veszélyes – magyarázta.

Chris sokáig hallgatta a beszélgetést, de mivel aznap nagyon korán kelt, és a napfény is egyre jobban bántotta, lehunyta a szemét, és elbóbiskolt.

Amikor fölébredt, már máshonnan hallotta a hangokat. A két férfi a lakókocsi másik oldalán volt.

– Miért hoztad el a feleséged? – kérdezte Took halkan.

– Mert ez egy sivatag – felelte Paulo, szintén halkan.

Took nevetett.

– De így éppen az vész el, ami a legjobb a sivatagban. A magány.

Milyen tapintatlan ez a fiú – gondolta Chris.

– Mesélj róluk! – kérte Paulo.

– Segítenek, hogy meglásd az angyalodat – folytatta az amerikai.

Nőkről van szó. Már megint nőkről!

– Nekem is ők tanították, de a valkűrök féltékenyek és szigorúak. Az angyalok törvényeit próbálják követni, és te is tudod, hogy az angyalok birodalmában nem létezik a Jó és a Rossz.

– Legalábbis a mi felfogásunk szerint.

Ez Paulo hangja volt. Chris nem tudta, kik azok a „valkűrök”. Homályosan emlékezett rá, hogy egy zenemű címeként hallotta ezt a kifejezést.

– Nehéz volt meglátni az angyalt?

– Inkább azt mondanám, hogy türelem kellett hozzá. Hirtelen történt, akkoriban, amikor erre jártak a valkűrök. Csak azért döntöttem úgy, hogy megtanulom a módszert, mert abban az időben még nem értettem a sivatag nyelvét, és rettentő unalmasnak találtam mindent. Az angyalom ott jelent meg, azon a harmadik hegyen. Elvoltam, zenét hallgattam a walkmanemen. Akkoriban tökéletesen uraltam a második elmémet. Mostanában szétszórtabb vagyok.

Mi a fene lehet az a második elme?

– Tanított neked valamit az apád?

– Nem. És amikor megkérdeztem, miért nem beszélt soha az angyalokról, azt felelte, azért, mert vannak bizonyos dolgok, amelyek annyira fontosak, hogy egyedül kell felfedeznünk őket.

Egy pillanatra elhallgattak.

– Ha megtalálod őket, megkönnyítheted a kapcsolatteremtést – mondta a fiú.

– Hogyan?

Took jóízűen felkacagott.

– Rá fogsz jönni. De sokkal jobb lenne, ha a feleséged nélkül mennél.

– Volt szárnya az angyalodnak? – kérdezte Paulo.

Mielőtt Took válaszolhatott volna, Chris fölállt a székből, megkerülte a lakókocsit, és odament hozzájuk.

– Miért ragaszkodik annyira ahhoz, hogy egyedül indulj? Szeretné, ha elmennék? – kérdezte portugálul.

Took tudomást sem véve Chris kérdéséről, folytatta a beszélgetést Paulóval. A nő választ várt a férjétől, de úgy tűnt, mintha láthatatlan lenne a férfiak számára.

– Add ide a kocsikulcsot! – mondta, amikor elfogyott a türelme.

– Mit szeretne a feleséged? – kérdezte végül Took.

– Azt szeretné megtudni, mi az a „második elme”.

A nyavalyás! Kilenc év együttlét után már azt is tudjuk egymásról, hogy melyik pillanatban ébred fel a másik.

A fiú felállt.

– A nevem Took, nem pedig Gave. Ez angolul annyit tesz, hogy elveszem, amit akarok, és talán kicsit keveset adok. Maga igazán szép nő.

A dicséret azonnal elérte a kívánt hatást. Úgy tűnt, a fiú fiatal kora ellenére igen jól bánik a nőkkel.

– Üljön le, hunyja le a szemét, és megmutatom! – mondta.

– Nem azért jöttem a sivatagba, hogy mágiát tanuljak, vagy angyalokkal beszélgessek, csak hogy elkísérjem a férjemet – mondta Chris.

– Üljön le! – ismételte Took nevetve.

Chris lopva a férjére pillantott. Nem tudta, mit gondol Took javaslatáról.

Tiszteletben tartom a világukat, de nem érzem a magaménak – gondolta. Noha az összes barátjuk biztosra vette, hogy ő is a férje életmódját követi, az igazság az, hogy vajmi keveset beszélgettek a témáról. Pár helyre elkísérte őt, sőt egy ceremónián még a kardját is vitte, ismerte Szent Jakab útját, és – a körülmények hatására – kénytelen volt belekóstolni a szexuális mágiába. De semmi több.

J. soha nem tett ajánlatot, hogy megtanítsa valamire.

– Mit csináljak? – kérdezte Paulótól.

– Amit akarsz – felelte a férfi.

Szeretem a férjem – gondolta. Ha tanul valamit a világáról, az bizonyára még közelebb viszi hozzá. Odalépett hát a székhez, leült, és becsukta a szemét.

– Mire gondol? – kérdezte Took.

– Arra, amiről beszélgettek. Hogy Paulo egyedül megy. A második elmére. Arra, hogy volt-e szárnya az angyalának. És hogy miért érdekel ez engem annyira. Hiszen emlékeim szerint soha nem

beszélgettem angyalokról.

– Nem, nem! Én arra vagyok kíváncsi, van-e az elméjében még más is. Valami, amit nem irányít.

Érezte, ahogy Took megérinti kétoldalt a halántékát.

– Lazítson! Lazuljon el! Mire gondol? – kérdezte Took, és Chris megállapította, hogy nagyon kellemes a hangja.

Hangokat hallott. Emberit is. Csak most tudatosult benne, mire gondol, pedig egész nap ez járt a fejében.

– Egy dalra – felelte. – Megállás nélkül ezt éneklem, amióta tegnap, idefelé jövet meghallottam a rádióban.

Igen, egyfolytában ezt a dalt énekli magában, elkezdi és abbahagyja, abbahagyja és újrakezdi. Nem tudja kiverni a fejéből.

Took arra kérte, hogy nyissa ki a szemét.

– Ez a második elme, amelyik a dalt énekli – mondta. – De nem muszáj dalnak lennie, lehet bármilyen probléma, ami ott motoszkál a fejünkben. Vagy ha szerelmesek vagyunk, akkor az az ember is benne lehet, akivel együtt szeretnénk lenni, vagy akit el akarunk felejteni. De a második elme nem ilyen egyszerű, mert az akaratunktól függetlenül működik.

A fiú Paulóra nézett, és elnevette magát.

– Egy dal! Akárcsak nekünk, neki is folyton dalok járnak a fejében! Pedig a nőknek mindig szerelmeseknek kellene lenniük, nem pedig zenével kéne tele lenniük a második elméjüknek! Volt már olyan szerelme, amelyik az elméjében ragadt?

Mindkét férfi nevetett.

– A legrosszabb szerelem az ilyen! Borzalmas! – folytatta még mindig nevetve Took. – Az, amit nem bírunk kiverni a fejünkből. Utazgatunk, próbáljuk elfelejteni, de minduntalan eszünkbe jut: „Ó, vajon ez hogy tetszene neki!” Meg hogy: „Milyen jó lenne, ha ő is itt lenne!”

Fetrengtek a nevetéstől. Christ azonban nem érdekelte a viccelődés. Meg volt döbbenve, mert erre még soha nem gondolt.

Két elméje van, amelyek párhuzamosan működnek.

Took abbahagyta a nevetést, és ismét ott állt mellette.

– Hunyja le újra a szemét, és idézze fel a horizontot, amit nyitott szemmel látott – mondta.

Próbálta elképzelni, de nem ment. Rá kellett döbbennie, hogy meg sem nézte.

– Nem megy – mondta csukott szemmel. – Nem figyeltem meg eléggé. Tudom, mi vesz körül, de a horizontra nem emlékszem.

– Nyissa ki a szemét, és nézze meg!

Chris alaposan körülnézett. Hegyeket látott, sziklákat, köveket, valamiféle tekergőző kúszónövényt. Úgy érezte, mintha az egyre erősebben tűző nap sugarai be akartak volna hatolni a napszemüvege mögé, hogy kiégessék a szemét.

– Maga most itt van – mondta Took nagyon komolyan. – Próbálja megérteni, hogy itt van, és a dolgok, amelyek körülveszik, hatással vannak magára, és megváltoztatják. Ugyanúgy, ahogy maga is megváltoztatja azokat.

Chris a sivatagot bámulta.

– Ahhoz, hogy beléphessen a láthatatlan világba, és kifejlessze a képességeit, a jelenben kell élnie, itt és most. Ahhoz pedig, hogy a jelenben éljen, uralnia kell a második elméjét, és néznie a horizontot.

A fiú arra kérte, hogy koncentráljon a dalra, amit öntudatlanul énekelt. (A When I Fall in Love volt az. Nem tudta az egész szövegét, ezért itt-ott hozzáköltött, vagy csak dudorászott magában.)

Chris koncentrált. A dal hamarosan elnémult. Ekkor már teljesen éber volt, és nagyon figyelt Took szavaira.

De úgy tűnt, Tooknak nincs több mondanivalója.

– Szeretnék egy kicsit egyedül lenni. Gyertek vissza holnapután – mondta.

Bezárkóztak a légkondicionált motelszobába, mert semmi kedvük nem volt a dél körüli ötven fokhoz. Nem volt náluk könyv, semmi érdekes. Egy óra múlva lefeküdtek, de nem tudtak elaludni.

– Fedezzük fel a sivatagot! – szólalt meg Paulo.

– Nagyon meleg van. Took is azt mondta, hogy veszélyes. Majd holnap.

Paulo nem válaszolt. Chris biztos volt benne, hogy a bezárkózásnak is értelmet szeretne adni, abból is tanulni akar. Mindig mindent meg akart tölteni értelemmel, ami történt vele, és csak azért beszélt, hogy kiadja magából a feszültséget.

Csakhogy ez lehetetlen: ha mindenben értelmet keresünk, akkor állandóan ébernek és feszültnek kell lennünk. Paulo soha nem pihent, és Chris kíváncsi volt, mikor fárad bele.

– Voltaképpen ki ez a Took?

– Az apja egy hatalmas mágus, és tovább akarja adni a Hagyományt a családban, ahogy, mondjuk, a mérnök apák is azt szeretnék, hogy a fiuk a nyomdokaikba lépjen.

– Nagyon fiatal, mégis úgy akar viselkedni, mint egy öregember. Élete legszebb éveit vesztegeti el a sivatagban.

– Mindennek ára van. Ha Took végigcsinálja, és nem adja fel a Hagyományt, ő lehet az első a fiatal mesterek sorában, aki egy olyan világban él, amit az idősebbek értenek ugyan, de megmagyarázni már nem tudnak.

Paulo lefeküdt, és elkezdte olvasni az egyetlen rendelkezésre álló olvasmányt, A Mojave-sivatag szálláshelyeit. Nem akarta elmesélni a feleségének, hogy azon kívül, amit mondott, más oka is van annak, hogy Took itt van: a fiatalember nagy parafenomén, akit a Hagyomány felkészített, hogy cselekedjen, amikor megnyílnak a Paradicsom kapui.

Chris beszélgetni akart. Szenvedett a bezártságtól, egyáltalán nem élvezte, hogy a motelszoba négy falát kell bámulnia, és nem akart „értelmet adni mindennek”, mint a férje. Ember volt, és nem azért jött, hogy szerezzen magának egy helyet a kiválasztottak között.

– Nem értettem, amit Took tanított – próbálkozott tovább. – Lehet, hogy a magány és a sivatag segít, hogy kapcsolatba lépjünk a láthatatlan világgal, viszont a többiekkel szerintem pont elveszítjük azt.

– Biztos itt vannak valahol a szerelmei – mondta Paulo, felidézve mestere szavait a „mágiáról és a nőkről”, és egyúttal rövidre zárva a beszélgetést.

Ha még harminckilenc napig össze leszünk zárva, én megölöm magam – fogadkozott Chris.

{1} A kötetben szereplő bibliai idézetek Károli Gáspár revideált fordításából származnak.

{2} Oscar Wilde: A readingi fegyház balladája. Tóth Árpád fordítása.