Írta: Owen Matthews

A mű eredeti címe: Black Sun

Fordító: Kallai Nóra

Szerkesztő: Valuska Sára

Nyelvi korrektor: Horváth Anikó

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Owen Matthews

© Kallai Nóra

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóterv: R.Shailer/TW

Borítóképek: Shutterstock; Stephen Mulcahey/arcangel.com

ISSN 2064-2288

ISBN 978 963 690 168 4 (epub), kiadói kód: MX-1742e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu; web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Xéniának,

Nyikitának

és Teddynek

TARTALOMJEGYZÉK

PROLÓGUS

ELSŐ RÉSZ

A NEM LÉTEZŐ VÁROS

MÁSODIK RÉSZ

MEGÉGVE, VAKON

HARMADIK RÉSZ

MEGPERZSELVE, MEGOLVADVA, ELEMÉSZTVE

NEGYEDIK RÉSZ

ÉS MOST ÉN LETTEM A HALÁL

A SZERZŐ UTÓSZAVA

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

PROLÓGUS

Hajnalban megszólalt a légiriadó szirénája. Egyre erősödő jajongása teljesen beterítette az alvó várost – üvöltött a lámpavasakra szerelt, a hálótermek és barakkok folyosóján, valamint a laboratóriumok és műhelyek csarnokaiban elhelyezett hangosbemondókból. A Lenin térrel szemben álló, elhagyatott harangtoronyról visszaverődő átható hang felriasztott egy csapat galambot, riadtan reppentek fel az októberi reggel szürkeségébe. A madárraj átvitorlázott az egykori városközpont háztetői, az új építésű társasházak és parkok, végül az őrtornyok és a három koncentrikus kört alkotó szögesdrót kerítés felett, majd eltűnt az Arzamasz-16 nevű titkos várost tengerként körülvevő sötét rengetegben.

A nagy gépcsarnokban a nyikorgó esztergapadok zaja finom zümmögéssé halkult. A reflektorok hirtelen lekapcsolódtak, és az irodai dolgozók félvakon pislogtak az üvegtetőn át beszűrődő hajnali fényben. Az ejtőernyő-készítő műhelyben a varrónők szorgos kezében megállt a tű, aztán kiegyenesedtek a székben, és miközben hálás szívvel gondoltak vissza a hetente megtartott légiriadó-gyakorlatokra, örültek, hogy előbb hazamehetnek az éjszakai műszakból. A tervezési osztályon a kócos hajú, fiatal mérnökök sietve söpörték le a munkaasztalokról az átlátszó műanyag vonalzókat, a tervrajzokat azbeszthengerekbe csúsztatták, és rohanni kezdtek lefelé a lépcsőn a tűzbiztos helyiségek felé.

Ötven méterrel a lábuk alatt álmosságtól gyűrött arcú katonák futottak a központi rakétafej-tároló bunkernél lévő állomáshelyük irányába. Fehér kabátos, beszélgető emberek áramlottak ki a bunkerből, és közben a zsebüket lapogatták gyufa és cigaretta után kotorászva. Kockaformába rakott ólomtartályok hosszú sora, hatalmas, félgömb alakúra összetekert acélsodronyhalom és fürdőkád méretű, tompafényű fémmel töltött tartályok maradtak hátra utánuk. Amint az utolsó tudós is kilépett a bunker homályából, a katonák gondosan bezárták a súlyos, acélból készült páncélajtót, a parancsnok pedig halk kattanás kíséretében elhúzta a reteszeket, így biztosítva be a bunker bejáratát.

A Összoroszországi Kísérleti Fizikai Tudományos Kutatóintézet titkos páncéltermének mélyén a sötétben némán és magányosan várakozott az RDSZ-220-nak elnevezett atombomba.

Véráztatta ágyneműjén fekve Fjodor Petrov meg sem mert mozdulni. Tudatának legtávolabbi szegletében hallotta ugyan a sziréna egyre erősödő vijjogását, de egész éjjel a fájdalom tengerében vergődött, és testét mintha folyékony tűz járta volna át.

Petrov most valami fényt látott. Eszébe villant, hogy a fénynek tömege is van, és nyomást tud kifejteni. Fizikai nyomást, igaz, egész picikét, de mérhetőt. Szinte érezte a nap felületéről érkező apró részecskéket, amint az arcbőrére hullnak. Megpróbált felülni az ágyban, de fiatal teste nem volt hajlandó engedelmeskedni az akaratának. Egyik kezét nagy nehezen meg tudta mozdítani, és görcsösen, rángatózva felhúzta a felsőtestén át az arcáig, mely oda volt tapadva a párnához. Ujjaival kitapogatta az álla alatt összegyűlt ragacsos, szőrös masszát, majd vértől és hányásmaradéktól csapzott szőke hajtincsét fájdalomtól elhomályosult szeme elé emelte.

– Nem halhatok meg – hallotta saját, ágáló hangját Petrov. – Ha meghalok, soha nem fogom megtudni.

Hagyta, hogy a keze visszahulljon a teste mellé. Tompa sötétség borította el.

Tűzvészről álmodott, mely dühödt tornádó formájában bekebelezi az egész világot. Látta, ahogy a Kreml büszke tornyai leomlanak, majd porig égnek. Látta a forrongó tengereket és a lángra lobbant erdőket. Az egész föld a tűz martalékává lett – az ő parancsára.

Sorra bukkantak fel előtte tanárai, barátai és bajtársai. Egymással vitatkoztak valamin, de ő nem értette, mit beszélnek. Petrov mélyen magába temetkezve úgy érezte, a körülötte lévő világ lassan feloldódik. A teste, mely egész éjjel pokoli fájdalmakat okozva csimpaszkodott belé, végül levált róla, és ő immár puszta szellemi lényként repült őrült iramban felfelé az űrbe. Arcán hideg szél süvített végig. Mikor végül elérkezett a végtelen békesség birodalmába, a fejében millió és millió sziporkázó csillag gyúlt ki.

A sziréna elnémult. És vele együtt elnémult Fjodor Petrov gyenge emberi szíve is.

ELSŐ RÉSZ

A NEM LÉTEZŐ VÁROS

Vajon mit jelent az, „megérteni” valamit? Eljátszhatunk például a gondolattal, hogy a „világot” alkotó, mozgásban lévő dolgok bonyolult összessége egy istenek által lejátszott sakkjátszmához hasonlít, melynek mi pusztán megfigyelői lehetünk. Nem ismerjük a játékszabályokat – csak az adatik meg nekünk, hogy nézzük, ahogy játszanak.

RICHARD FEYNMAN

ELSŐ FEJEZET

1961. OKTÓBER 21., SZOMBAT

KILENC NAPPAL A TESZTELÉS ELŐTT

I.

A vonat nagy zökkenéssel befékezett, és ez felrázta Alekszandr Vaszint felszínes álmából. A fülke másik sarkában ülő tésztaképű pártfunkcionárius, aki egész Moszkvától vele utazott, karját mellén keresztbe fonva halkan hortyogott tovább.

Kint csendes és holdtalan volt az őszi éj. A szerelvény a senki földjén állt meg. A területet két, hosszan elnyúló szögesdrót kerítés vette körbe, és lámpák sora világította meg. Frissen átgereblyézett homokos talaj veszett bele a sötétségbe. Valahol Vaszin feje fölött őrkutyák ugattak.

Vaszin nagyot szippantott az illatos csöndből. A vonat egészen máshogy nézett ki, mint amilyenen addig valaha is utazott. A fülkében vadonatúj, puha üléseket helyeztek el, és az egész berendezés jövőszagot árasztott: műbőr huzatok, laminált dekorlapok és gumitömítés. Az automata légbefúvó gyengéden meleg levegőt lehelt a bokájára. Vaszin óvatosan átlépte a funkcionárius lábát, és elhúzta a tolóajtót.

Gyerekkorában a vonat olyan volt, mint egy mozgó falu: mindenki lármázott, kiabált és vitatkozott. Folyton zötykölődő színház volt ez, egymás hegyén-hátán tornyosuló bőröndökkel és szakadt hálózsákokkal. Ez a szerelvény azonban csendes volt, és olyan hermetikusan zárt, mint egy űrhajó. Csak a kocsik közti átjárók felől szivárgott be egy kevés hűvös éjszakai levegő, és Vaszin orrát a széntüzelésű vonat füstjének és a nedves fűnek ismerős szaga csapta meg. A hidegtől kissé remegve kigombolta egyenruhájának felső zsebét, és előhalászott egy doboz Orbita cigarettát. Az Orbita divatos márka volt akkoriban: nehezen beszerezhető, erős. Igazi funkcionárius dohány. Sokkal jobb, mint amihez addig szokva volt.

Vaszin az ajtó üvegébe nézve megigazgatta magán az egyenruhát. Magas homlokát apjától örökölte, és sötétszőke haja még csak most kezdett ritkulni. Új szemüvegét bedugta a felső zsebébe, aztán újból az üvegre sandítva hátrasimította a haját, és kihúzta a vállát, hogy jobban mutasson a katonai zubbonyban. Vállapján rangjelzések sorjáztak, jobb mellkasán pedig kardos-pajzsos jelvény díszelgett. Vaszin őrnagy, KGB.

A folyosóra egy másik fülkéből beszélgetés hangja szűrődött ki. Aztán valami tánczene szólalt meg a kalauznő picike állomáshelyén – épp a szám közepén. A kiszabaduló gőz sípolt egyet, és a vonat csikorgó kerekekkel újra mozgásba lendült. Áthaladt egy jól megvilágított ellenőrző ponton, majd befutott egy hosszúkás, szögesdróttal körbevett kalitkaféleségbe, mely még gerendákkal is meg volt erősítve. A két németjuhász hátsó lábára ágaskodva, nyakörvét feszegetve, dühödten csaholt, és szinte feldöntötte a pórázt tartó őröket.

A távolban megjelent a város fénye, majd toronyházak rengetege bukkant elő a sötétből. Az állomás csupán egy vágányból állt.

Vaszin visszasietett a fülkébe, ahol útitársa éppen hatalmasat ásított. Az ajtóban megvárta, míg az idősebb férfi leveszi vastag esőkabátját és műanyag bőröndjét a csomagtartóról, majd mikor a vonat lassítani kezdett, búcsúzóul biccentett neki egyet.

A kocsi teljes hosszában sorra nyíltak ki a fülkeajtók. Vaszin lerángatta a tartóról háború előtti időkből származó hatalmas bakelitbőröndjét, mely értékes családi ereklyének számított. Megvárta, míg a többi utas leszáll, aztán lecipelte a bőröndöt a peronra. A fiatal kalauznő mosolyogva állt az ajtóban. Csinosan festett hetykére szabott egyenruhájában, hosszúkás sapkája alól dús, szőkített hajkorona villant elő.

Az állomásfőnök sípjelére a szerelvény kitolatott a vágányról, és a mozdony elejére szerelt vörös csillag hamarosan eltűnt az éjszakában. Az újonnan érkezőket egy kis időre forró, olajszagú gőz terítette be.

Az őrök minden utasnak külön szalutáltak, majd elkérték az irataikat, és ezeket a lámpa erős fénykörében ülő két hivatalnok elé halmozták. Vaszint eléggé meglepte, hogy eszükbe sem jutott átnézni a csomagokat.

Az üres váróteremben egy zömök, szakállas férfi kuporgott egy padon, könyvét az arcához közel tartva. Kopottas puhakalapot és fényezetlen csizmát viselt, mely csak félig volt befűzve. Vaszin enyhén gúnyos mosollyal, némán megállt előtte.

– Á, Vaszin őrnagy elvtárs! – A férfi felpattant ültéből, összecsapta a könyvet, majd becsúsztatta a kabátja zsebébe. – Üdvözlöm! Vagyim Kuznyecov. Őrnagy. Az arzamaszi biztonsági szolgálattól.

Kuznyecov egy fejjel alacsonyabb volt, mint Vaszin, de azért valahogy szerét ejtette, hogy hosszú orrát büszkén feltartva, fekete keretes szemüvege mögül hunyorogva nézzen fel rá. Vastag nyakán az ing szorosra volt gombolva, hegyesre nyírt szakálla előremeredt.

– Üdvözlöm Arzamasz 16-ban. A nem létező városban.

Az állomás előtt Vaszin útitársainak mindegyike felszállt már egy kisbuszra, melyen kívül csak egyetlen másik jármű állt ott: egy UAZ katonai dzsip.

– Ez a miénk.

Kuznyecov erőteljesen lenyomta a beragadt ajtónyitót, aztán minden teketória nélkül behajította Vaszin bőröndjét a hátsó ülésre.

– Ugorjon be!

– Nem szokta bezárni az autót?

– Ha! Arzamaszban nincsenek tolvajok! Ez a legőszintébb város egész Szovjetunióban!

Kuznyecov bemászott a vezetőülésre, gázt adott, majd feltartott ujjal parancsolt tiszteletteljes csendet. A motor feléledt.

– Kész csoda!

Aztán egyesbe rakta a dzsipet.

– Még nem sikerült betörni. Tudja, új autó!

Vaszin éles pillantással nézett rá, hátha észreveszi a gúny bármiféle jelét rajta, de Kuznyecov már nem figyelt rá, mert az UAZ sebváltójával volt elfoglalva. Látszott, hogy az ő világában az új autók mindennapos kényelmetlenséget jelentettek csupán. Vészes tempóban kezdtek száguldani a széles, frissen aszfaltozott sugárúton.

– A mi gyönyörű városunk! – szólt Kuznyecov, és mialatt több keresztutcán is áthaladtak, fölényesen intett egyet a kezével, anélkül, hogy lelassított vagy körülnézett volna. – A városnézést holnapra halasztjuk.

Sehol nem láttak sem embert, sem autót. Az állomástól távolodva a forradalom előtti, stukkós homlokzatokat hamarosan modern, ötemeletes panelépületek egyforma sora váltotta fel, melyeket hruscsovkának neveztek.

– Itt is vagyunk. Velem fog lakni, mialatt itt tartózkodik.

A dzsip motorja leállt. Az éjszaka még mindig csendes volt, eltekintve a békák kuruttyolásától. Néhány fiatal almafán rothadó gyümölcsök lógtak, és kellemetlen bűzt árasztottak magukból.

Kuznyecov lakása nagy volt, és üres. A széles előszoba-folyosó mély könyvespolcban végződött, melyen találomra ki volt rakva néhány könyv. Jobbra két tágas szobát lehetett látni, balra volt a nappali, azon túl pedig a konyha és a fürdő.

– Én itt lakom. Magáé lesz a másik szoba.

Kuznyecov mintegy mellékesen az első hálóra mutatott, melyben az ágyon halomban hevertek az ingek és a ruhaakasztók, sőt le is lógtak róla, egy picike íróasztalon pedig mindenféle jegyzetek és nyomtatott papírok voltak szétszórva.

A nappaliban az egyik fal mentén végig polírozott, üvegajtós szekrények álltak. A szoba úgy festett, mintha a Jövő Háza kiállításról hozták volna ide, melyet Vaszin a fiával, Nyikitával nézett meg azon a nyáron: szögletes karosszékek és egy kanapé, mely élénk színű textíliával volt bevonva. Nem kihúzható kanapé volt, melyen aludni is lehet, hanem kétszemélyes, kompakt kis bútordarab. Vaszin azelőtt soha nem látott ilyet. A házassága előtt ő és az anyja két egymásba nyíló szobában laktak egy magas mennyezetes, zegzugos társasházban a Metrosztrojevszkaja úton Moszkvában. A konyhán és a fürdőn két másik családdal osztoztak, így összesen heten éltek egy lakásban. Mikor áthelyezték a KGB-hez, Verával és a fiukkal egy kétszobás lakást kaptak a Gorkij-park közelében, ami hihetetlen kiváltságnak számított. Most pedig itt áll, gondolta Vaszin, egy olyan szobában, amelyikben senki nem lakik. Amiben csak ücsörögni lehet. A sarokban hatalmas rádió és egy lemezjátszó állt, a Rigonda legújabb modellje, szép tölgyfa állványon. A polcon pedig méteres hosszúságban sorakoztak a lemezek.

– Csehszlovákiából vannak – kiáltott oda Kuznyecov a konyhából. – A bútorok, úgy értem. Múlt évben egy egész tehervonattal hoztak belőle. Szép, mi?

Vaszin helyeslését elnyomta az edénycsörgés.

– Van némi kajám a kantinból. Borscs. Húsgolyó. És krumplipüré.

A konyhában új hűtőszekrény berregett a sarokban, nem afféle Sztálin-gyárból való szörnyeteg. Kuznyecov katonaságnál használatos alumínium csajkákat tett a laminált fedlapú asztalra.

– Minden van, ami kell, azt hiszem. Én is éhes vagyok.

Kuznyecov nagy csattanással zománcozott lábasokat tett az elektromos tűzhely lapjára, és leszedte a csajkák alumínium fedelét.

– Menjen nyugodtan fürödni, ha akar. Kitűnő szakács vagyok. Nézze csak!

Azzal mindkét kezébe egy-egy csajkát vett, és a tartalmukat a lábasokba loccsantotta.

Mire Vaszin végzett a zuhanyozással, Kuznyecov már ott ült az asztal fölé görnyedve, és a levest szürcsölte. Vasziné is ott gőzölgött egy üzbég mélytányérban.

– Na! Jelentett magának valaki arról, mi történt? – Kuznyecov kíváncsian új lakótársa felé bökött a szakállával.

– Az összesítő jelentésben az áll, hogy Fjodor Petrov mérgezés áldozata lett. Véletlenül.

– Így van. Értelmes fiatal fizikus volt. Szomorú ügy.

– A jelentésben csak arról van szó, mi történt. Arról nem, miért.

Kuznyecov félretolta az üres tányért, aztán odalépett az ablakhoz, résnyire kinyitotta, majd cigarettára gyújtott.

– Hát, vajon miért? Ez itt a kérdés Vaszin elvtárs. – Acél hamutartót helyezett az asztalra. – Nem nagyon vagyunk idegenekhez szokva itt, Arzamaszban. Minek köszönhetjük a látogatását?

Vaszin lassan belemerítette kanalát a levesbe, és csendben kóstolgatta. Aztán megszólalt:

– Jó ez a leves.

– Nem akarjuk kiéheztetni, elvtárs.

Vaszin csendben tovább evett.

– Talán arra gondol, hogy nem kellett volna idejönnöm, Kuznyecov elvtárs?

– Ugyan, dehogy, bocsásson meg! A bennfentesek viszont azt mondják, csak nemrég csatlakozott az Állambiztonsági…

– A moszkvai rendőrség Bűnügyi Nyomozási Osztályáról. A gyilkossági csoporttól. Igen.

– Gyilkossági csoport?

– Igen. Csak nem aggasztja ez, elvtárs?

– Nos, Ön is ismeri Arzamaszt. Ha meghalljuk a „gyilkosság” szót, kissé idegesek leszünk. És különben is, a Lubjanka a saját ügyeinket általában ránk szokta hagyni.

– Igazából nem ismerem Arzamaszt.

– Nem mondtak magának semmit róla Moszkvában?

– Tegyük fel, hogy nem.

Kuznyecov kifújta a füstöt.

– Képzelje el úgy, mintha Arzamasz egy másik bolygó volna. Itt él a Szovjetunió néhány legbriliánsabb elméje, és létfontosságú munkát végez a haza védelme érdekében. Társadalmon kívüli emberek ők, néhány itteni kolléga is így gondolja. – Kuznyecov most előrehajolt, és Vaszin az arcán érezte leheletének szelét. – És itt jön a lényeg: senkit nem érdekel, mit csinálnak. Mit gondolnak, mit olvasnak. Kivel fekszenek le. Semmi nem számít, amíg elvégzik azt a munkát, amiért itt vannak. Szóval vegye figyelembe az összes szabályt, amit csak ismer, és adjon hozzá még egyet: Semmi nem hátráltathatja a projektet.

– Milyen projektet?

Kuznyecov felhorkant, aztán belevágta a tányérját a mosogatóba.

– Kuznyecov! – Vaszin kicsit enyhített szigorú hanghordozásán. – Komolyan kérdezem. Milyen projekt?

– Semmi nem hátráltathatja az RDSZ-220-at.

Vaszin próbálta megemészteni, amit hallott.

– Az valami bomba?

Kuznyecov arca megrándult a szóra.

– Egy szerkezet. Egy új szerkezet.

– De hát itt amúgy is ezzel foglalkoznak, nem? Akkor mitől olyan titkos ez a város? Azért, mert új szerkezeteket gyárt?

– Nem. Ez egészen más. Nagyobb. Sokkal nagyobb. És rettentően sürgős. A Politikai Bizottság közvetlen utasítása.

– Mennyire jellemző ez ránk, szovjetekre! Mindig a legnagyobb kell. A legjobb.

Kuznyecov szája egész keskenyre húzódott. Orrlyukai kitágultak, mintha azt akarná kiszagolni, vajon van-e Vaszin szavaiban némi gúny. Vaszin érezte, hogy eddig barátságosnak mutatkozó vendéglátójánál kényes pontra tapintott. Kuznyecov hosszú szünet után válaszolt csak, és végig Vaszin arcát fürkészte.

– Nemsokára kiderül.

– Hogyan?

– Le fogják tesztelni. És mielőtt még megkérdezné, a tesztelés azt jelenti, hogy felrobbantják.

– Itt?

– Dehogy itt, maga tökfilkó. – A Kuznyecov arcára kiült feszültség Vaszin ostoba és tudatlan kérdései hallatán kissé enyhülni kezdett. – Ezeket a szerkezeteket fent, az Északi-sarkvidéken tesztelik.

– Micsoda megkönnyebbülés!

– Van, akinek az.

– Ezt hogy érti?

– Hogy értem? Hát úgy, hogy reménykedjünk. A magam részéről minél távolabb van tőlem ez az izé, annál jobb.

Kuznyecov előkotort egy újabb cigarettát, berakta a szájába, és ingerülten meggyújtott egy gyufát.

– És az elhunyt?

– Fjodor Petrov az RDSZ-220 csapat frontembere volt.

– Á!

– Igen. Á! Ráadásul Adamov professzor asszisztense.

– Az igazgatóé?

– Igen, az igazgatóé. Adamov Arzamasz cárja és istene. Az RDSZ-220 atyja.

– És maga mit gondol, valójában mi történt Petrovval?

– Olvasta a jelentést.

– Én a maga verziójára vagyok kíváncsi.

Kuznyecov az orrlyukain keresztül eresztette ki a füstöt, mint egy rajzfilmbeli démon.

– Nekem nincs semmiféle verzióm, Vaszin. A főnököm, Zajcev tábornok majd pontról pontra előadja magának az egészet. Afféle egyszótagos ember a mi Zajcevünk, tudja? Holnap, pontban kilenckor, a kontorán találkozunk.

Kontora. Azt jelenti: hivatal, a KGB-s szleng egyik legfélelmetesebb kifejezése. Vaszin persze sok más hasonlót is ismert.

– Nagyszerű! És magára miféle előadást bíztak, Kuznyecov?

– Rám? Hát, csak a szokásosat. Ágyneműt és törölközőt adok elő. A szekrényből.

– Maga nagyon vicces ember.

– Igen, mások is ezt mondják.

– Komolyan mondtam.

– Komolyan? Jó szó. De tudja, mit? Ez a szar, ami itt van, Vaszin, az a komoly! Ezért is érzem folyton úgy, hogy nem igazán való nekem ez a hely. Amit viszont mindenképp elő kell adnom magának, az a következő: nagyon nem szeretnénk, ha Fjodor Petrov kollégáit bármi is indokolatlanul hátráltatná.

– Mert semmi nem hátráltathatja a projektet, igaz? Értem. Köszönöm a felvilágosítást.

– Ugyan, semmiség! Ezért vagyok itt. Hogy felvilágosítsam.

– És Petrov holtteste? Merre van?

– Ó, megszólalt a volt hekus. A központi kórházban, azt hiszem. Kérdezze meg holnap a tábornokot.

– És mi az elhunyt lakcíme?

– Fogalmam sincs. Ezekkel Zajcev foglalkozik.

Ez valószínűleg hazugság volt. Vaszin azonban megeresztett egy mosolyt. A cím valószínűleg benne lesz az összesítő jelentésben, amit Moszkvából hozott.

– Nem akarom feltartani, Kuznyecov. Későre jár.

– Moszkvában talán igen, de Arzamasz szorgalmas méhecskéi számára nem. Kiruccanunk egy kicsit.

– Kiruccanunk?

– Egy előadásra az Összoroszországi Kísérleti Fizikai Kutatóintézetbe. Amit Citadellaként is ismernek.

Vaszin az órájára nézett.

– Előadás? Este tizenegykor?

– A tudomány soha nem alszik, elvtárs. Adamov professzornak fontos mondanivalója van Arzamasz Lángelméi számára. Ami valószínűleg minket nem érint. Bocsánat, úgy értem, engem nem. De azért elmegyünk. Jöjjön, mert elkésünk.

II.

Kevesebb mint öt percbe telt, mire keresztülszáguldottak Arzamasz elhagyatott utcáin, és bekanyarodtak a szélesen elterülő Kurcsatov térre. A levegőben fagyos köd gomolygott. A Citadella főépülete úgy magaslott előttük a ködben, mint egy óceánjáró, megvilágított ablakai éles késként hasítottak bele az éjszakába. Az előreugró tetőt csupasz betonoszlopok sora tartotta, ami Vaszint leginkább egy hatalmas pályaudvarra emlékeztette.

A nagy belmagasságú előteret a moszkvai metróállomásoknál jóval komolyabb kinézetű beléptető kapuk sora vágta ketté. Kuznyecov megvillantotta piros KGB-s igazolványát a szolgálatban lévő tizedesnek, Vaszin pedig követte a példáját.

Az előadóteremben még a csilláron is lógtak az emberek. Kuznyecov sorozatos bocsánatkérések közepette előrenyomult a sötétben. Néhány fiatal egyenruhás azonnal mellettük termett, és helyet csinált nekik a szőnyeggel borított lépcsőn. Az emelvényen egyetlen asztali lámpa égett, megvilágítva az előadót. Adamov professzor csontos arca az alulról jövő fényben olyan volt, mint egy beszélő koponya. Párttagokra jellemző, ódivatú fekete zubbonyt viselt, a melle fölött három A Szovjetunió Hőse feliratú csillaggal.

– …Először és elsősorban, természetesen óvatosnak kell lennünk. Megígértem a pártfőtitkár elvtársnak, hogy nem fogunk… – Adamov itt megállt, fújtatott egy rövidet, majd a lényegre tért. – …hogy nem fogjuk kettérepeszteni a Földet, mint valami tojáshéjat!

A professzor most felnézett a jegyzeteiből, és kisméretű szemüvegén át az őt tanítványok módjára körülülő, figyelmes fiatal arcokra kacsintott. Aztán vékony száját halvány mosolyra görbítette, amitől a túlfűtött teremben százával ücsörgő emberek körében zavart nevetés tört ki.

Adamov mosolya szélesre húzódott, elméje viszont mintha kifejezetten befelé fordult volna. Feszült csönd lett. Vaszinnak úgy tűnt, mintha Adamovot túlságosan lekötnék saját gondolatai, és nem érne rá a külvilágra figyelni. Testi funkciói közül a légzést leszámítva mintha minden szünetelt volna, az agya viszont szélsebesen járt. Vaszin először jobbra, majd balra pillantott, de úgy látszott, Adamov hirtelen elnémulása nem okozott különösebb meglepetést a hallgatósága számára. Vajon a némaság leple alatt őrült számításokat végzett, vagy belső csendje nem volt más, mint egyszerű csend?

Ekkor, olyan hirtelen, mint ahogy az imént élettelenné vált, Adamov tekintete újból megélénkült. Végignézett a teremben ülő tanítványain, és egyesével megvizsgálta őket. Az arcok kíváncsinak és nyitottnak tűntek, a szemekben intelligencia csillogott. Néhányan próbálták állni a professzor tekintetét, ha csak egy pillanatra is. Voltak, akik bátran, mások reménykedőn néztek rá, legtöbbjük azonban riadtan. Végül mindegyikük lesütötte a szemét.

– Maguk mindannyian kiválasztottak. – Adamov olyan halkan beszélt, hogy alig lehetett hallani. Mintha csak magának beszélt volna. – Olyan intellektuális képesség miatt lettek kiválasztva, melyet a hazájuk hasznosnak vél. Vagy érdekesnek. Vagy hasztalannak, ám szokatlannak. A fizikában soha nem szabad megfeledkezni a hasztalannak tűnő eredményekről.

Ez vajon újabb szarkazmus volt? Akár az volt, akár nem, ezúttal senki sem nevetett. Adamov odalépett az emelvény előterében álló nagyméretű dobozhoz, és megnyomott rajta egy kapcsolót. Egy hatalmas vásznon fehéren fénylő négyzet jelent meg. Vaszin még soha nem látott projektort.

– Minden nap érkeznek új emberek, hogy segítsenek az RDSZ-220 összeszerelésében. Ezúton is üdvözlöm őket. És most egy bejelentést szeretnék tenni. Miután megérkeztek az utolsó laborjelentések is, úgy látom, végre minden készen áll ahhoz, hogy kitűzzük a tesztelés napját, melyet mindannyian olyan izgatottan várunk. Október tizenharmadika lesz a nagy nap. Az előkészületek utolsó fázisához érkeztünk. Mához kilenc napra a világ ízelítőt kap a békeszerető szovjet tudomány hatalmából, dicsőségéből és zsenialitásából.

A teremben halk morajlás futott végig. Adamov egyetlen jeges pillantással elejét vette a susmorgásnak.

– Ahogy mondtam. Az újonnan érkezetteknek, de mindenki másnak is, egy kis emlékeztető: ennek az új szerkezetnek… vannak bizonyos sajátos jellemzői. A tesztelés következményeit tehát elég nehéz megjósolni.

Azzal egy piros filccel képleteket kezdett írogatni a projektor képernyőjére, és a nyomaték kedvéért a filctoll hegyével meg-megbökte az üvegfelületet.

– Hazafias. Kötelességünk. Hogy. Kiszámítsuk. Őket… Nagyon sok ismeretlennek kell számolnunk. Gondoljanak csak doktor Szmirnov kísérletére, mikor a hidrogén atommagokat az elem nehezebb izotópjaival, a tríciummal és a deutériummal egyesítette. Gondoljanak a tűzforróra hevített plazma, a nap szívében uralkodó hőmérsékletnél is forróbb gázok viselkedésére a mag felrobbanása utáni ezredmásodpercekben. És arra, milyen következményei lehetnek annak, ha a már kipróbált és letesztelt termonukleáris reakciókat eddig ismeretlen mértékben felgyorsítjuk. Mi történik, ha megduplázzuk őket? Vagy megtízszerezzük? Esetleg ezerszeresére növeljük? Nos, uraim, ezen a szinten már teljesen új paraméterekkel találkozunk: a földburkolat szintű keménységgel; az atmoszféra viselkedésének változásával a különféle termoklin rétegekben; valamint azzal, hogy egy bizonyos ponton a láncreakciót az atmoszférikus vízgőzben is el lehet indítani. Ma ez a fordulópont lesz a témánk. De előbb az újonnan érkezettek kedvéért felelevenítjük a régmúltat. Visszatekintünk 1951-be, és megnézzük régi barátunkat, az RDSZ-100-at.

Az emelvényen égő lámpa fénye enyhe nyikorgással elhalványodott, a projektor pedig berregve elindult. A fénylő fehér négyszögben rengeteg szám jelent meg, és a visszaszámlálás elindult.

– Nos, kollégák… – Mikor Adamov hangosabban kezdett beszélni, hangjának magassága is megemelkedett. – …most egy kicsit felelevenítjük, miféle szörnyű erőkről hisszük azt, hogy parancsolni tudunk nekik. Végignézzük, mi történik. És alázatossá válunk. A filmet egy huszonnegyed sebességgel fogom levetíteni, képkockáról képkockára, hogy vizuálisan rögzíteni tudjuk ennek a tíz évvel ezelőtti szerkezetnek a robbanási fázisait.

Adamov mellkasából hurutos, láncdohányos köhögésre emlékeztető zörej tört fel. A professzor kotorászni kezdett a zubbonya zsebében, előhúzott egy gyűrött paksaméta cigarettát, majd gyufát gyújtott.

A vászonra egy repülőgép nyitott fedélzeti ajtaja kúszott be, de az egyik sarokban belelógott a képbe a gép farka is. Alant egységesen fehér volt a táj: sarki jég mindenütt, és egy kivehetetlen alakzatokkal teli úszó öböl körvonala. Most egy idomtalan, fekete tárgy kezdett a föld felé zuhanni, majd néhány másodperc múlva takaros ejtőernyőt nyitva maga fölé stabil helyzetbe került, és szép lassan ereszkedni kezdett. Úgy egy percen át csak a projektor berregését lehetett hallani. Aztán hirtelen felvillant valami, és a vetítővászon pár pillanat erejéig teljesen üres lett.

– Most. Lassan. Kérem.

Miután a villanás elhalványult, a vásznon centrifugálisan szétterjedő füst jelent meg. Kicsi, függőleges törmelékfelhő tört fel a mélyből, mint egy normál bomba esetében. Aztán újabb vízszintes hullám keletkezett, majd egy harmadik, és ahogy szétterültek, föld- és jégdarabokat szakítottak ki a felszínből. Füstoszlop emelkedett fel a mélyből, mely egyre tovább vastagodva lassan elfedte a becsapódás helyét. Az oszlopban fény villant. Aztán újabb robbanás következett, ezúttal a füstoszlopon belül, magasan az epicentrum fölött, amitől a felszálló füst dagadni kezdett. Tovább peregtek a filmkockák. A robbanás nyomán keletkezett légnyomás elérte a repülőt, ami néhány másodperc eszelős rázkódás után újra egyensúlyba került. A felhő most egyvonalban volt vele, aztán tovább emelkedett és terjedt. Az operatőr hátrébb állította a fókuszpontot, hogy az ég hátterében tovaterjedő hatalmas, gomba alakú törmelékfelhő beleférjen a képbe.

Vaszin nem talált szavakat arra, amit látott. Kuznyecov felé fordult, de kísérője még mindig elbűvölten nézte a kimerevített utolsó képkockát, mint egy ijedt kisgyerek, mikor valami félelmeteset lát a moziban.

Az előadás végeztével a teremben felgyúló lámpák megfosztották Vaszint a sötétség nyújtotta névtelenségtől. Sok emberen volt egyenruha, de legtöbbjük a hadmérnökök tipikus jelvényét viselte: a két keresztbe rakott kalapácsot. Vaszin kardos-pajzsos KGB-jelvénye azonban egy pillanat alatt világossá tette, hogy ő itt betolakodó.

A lépcsőn összetorlódott hallgatóság félrehúzódva engedett szabad utat Adamovnak. Vaszin megérezte, hogy a professzor tekintete a sokatmondó jelvényre, majd a váll-lapján sorakozó tiszti rangjelzésekre, végül az arcára siklik. Az idős ember sápadt homloka egy pillanatra utálkozva ráncolódott össze.

A professzor továbblépkedett felfelé a lépcsőn. Vaszin a nyomába eredt. Hallotta, hogy Kuznyecov utánakiált valamit, de nem vett róla tudomást. Az ajtón kinyomulni igyekvő tömegen keresztülfurakodva – mely technikát a moszkvai metrón sajátította el – Vaszin kiverekedte magát a folyosóra, és az egyre távolodó Adamov és elkötelezett tanítványai nyomába eredt.

– Adamov professzor! Egy pillanatra, kérem!

Vaszin kissé felemelte a hangját, és ez elég volt ahhoz, hogy Adamov megtorpanjon. Nem mellesleg azért, mert teljességgel elképzelhetetlen volt számára, hogy bárki is a nevét kiáltozza az Intézet falain belül. Mikor Vaszin utolérte, azonnal magán érezte a professzor haragos tekintetének súlyát.

– Alekszandr Vaszin őrnagy, Állambiztonság.

Adamov egy szót sem szólt, csak állt mozdulatlanul, arra várva, hogy egyik tanítványa majd megmagyarázza hallgatásának okát. Egy fehér köpenyes fiatalember szorgalmasan tanulmányozni is kezdte a mappáját.

– Professzor, ma reggel levél érkezett a parancsnokságról. Vaszin őrnagy azért van itt, hogy kivizsgálja doktor Petrov balesetét.

Vaszin tisztelgett.

– Elnézést a kellemetlenségért, professzor. De remélem, megérti…

Adamov Vaszin arca elé emelte hosszúkás kezét, mintha a forgalmat kívánná megállítani. A mozdulatban volt valami parancsoló.

– Szörnyű tragédia. Én azonban már beszéltem magukkal. Egy őrnaggyal… talán Jefremov volt. Legyen ez elég. Köszönöm, viszlát!

Adamov ezzel már el is fordult, tenyerét még mindig udvariatlanul Vaszin orra elé tartva.

– Uram! – Vaszin olyan kemény hangsúllyal szólt utána, hogy a professzor kénytelen volt ismételten megállni. – Attól tartok, további kérdéseket kell majd feltennem magának. Azért küldtek Moszkvából, Orlov tábornok kifejezett kérésére, hogy független kivizsgálást indítsak az ügyben.

Adamov lassan visszafordult Vaszin felé.

– Orlov tábornok. – Az arca közelről olyan beesett volt, mint egy hulláé. Lassan beszélt, és a hangjából fenyegetés érződött. – Bárcsak annyi óránk volna, mint amennyi tábornokunk! És mit szeretne tőlem a maga tábornoka?

– Köszönöm, professzor. Megtisztelne azzal, hogy valamikor négyszemközt beszélgetne velem?

A professzor kiszáradt ajkát ocsmány sziszegés hagyta el.

– És mi kerül nekem kevesebbe? Ha vitába szállok a tábornokaival, vagy ha időt szánok magára?

– Professzor, ön a saját kérdéseire is velősen és tömören válaszol. A velem való beszélgetés sem fog túl sok időbe telni.

A professzor ajka úgy záródott össze, mint egy egércsapda. Halványkék szemében harag bujkált.

Atyaég, gondolta Vaszin, mialatt egy hosszú pillanat erejéig Adamov haragos tekintetét állta. Ez az ember nagyon tud gyűlölni!

– Talán. A tesztelés után.

Adamov ezzel hátat fordított Vaszinnak, és elindult.

Vaszin érezte, hogy szorosan megragadják a felkarját. Kuznyecov olyan erősen húzta félre a folyosón, hogy az már önmagáért beszélt. Fiatal tudósok és mérnökök haladtak el mellettük, lelkesen beszélgetve. Kuznyecov közvetlenül a fülébe sziszegett.

– Mi a fasz volt ez?

Vaszin kiszabadította a karját, és vendéglátója – jobban mondva idomítója – felé fordult.

– Találkozót akartam kérni tőle. Ez csak nem baj?

– Egy kibaszott találkozót Jurij Adamov egyetemi professzorral? De, de baj!

– Miért? Ő is tanú volt a Petrov-ügyben, nem?

– Vaszin! Szóval a kontora legfelső szintjéről jött ide dirigálni, valami szupertitkos odúból, mi? Értem. Legfelsőbb parancsra. Adamov viszont…

Az előadóteremből kiáramló emberek kis időre közéjük furakodtak, de Kuznyecov nemsokára folytatta.

– …Adamov maga Arzamasz. Ez az ő projektje. Ő…

– Felette áll a törvénynek?

– Tiltott terület a maga számára. Mindenki számára.

– Magának talán igen, Kuznyecov. Magának lehet, hogy tiltott terület.

Vaszin látta, hogy Kuznyecov szoros inggallérján úgy gyűlik meg a harag, mint valami viharfelleg. A férfi azonban hősiesen leküzdötte, mint mikor egy gyerek elfojtja magában a hisztit. Hatalmasat sóhajtott, kétszer egymás után, és mikor újból megszólalt, a hangja megnyerően nyugodt maradt.

– Vaszin. Alekszandr. Vagy szólíthatom Szásának? Szása, hallgasson rám! Ez a hely nem olyan, mint a többi. Egyik helyre sem hasonlít, ahol maga járt.

– Fogalma sincs, merre jártam.

– A mi drága Szovjetuniónkban nincs még egy olyan hely, mint Arzamasz. Itt más szabályok érvényesek.

– Készséggel elhiszem magának. De vajon meglepődik, ha azt mondom, már hallottam róla?

Kuznyecov erre pantomimszerű gesztus kíséretében az égnek emelte a tekintetét.

– Feladom. Tényleg beszélnie kell Zajcevvel.

– Soha nem gondoltam, hogy volna más választásom.

A két férfi egy darabig merőn nézte egymást. A folyosó végre kiürült. Csak a távírógép távoli kattogását, és a távozó tömeg halkuló duruzsolását lehetett hallani.

Vaszin törte meg a feszült csendet.

– Az a film…

Kuznyecov rásandított.

– Ijesztő volt, mi? Hát igen.

– Maga már látta, ugye?

– Ez Adamov professzor kedvence. Ezért hoztam el ide magát.

– És a bomba, amit itt építenek? Az még…

– Nagyobb, mint az volt. Százszor nagyobb. Tudja, csak meg akartam mutatni magának, mivel foglalkoznak itt nálunk: fegyvereket gyártanak, hogy elpusztítsák a Földet.

MÁSODIK FEJEZET

1961. OKTÓBER 22., VASÁRNAP

NYOLC NAPPAL A TESZTELÉS ELŐTT

I.

Másnap kora reggel Vaszin az eső és a Kuznyecov lakása előtt húzódó széles sugárúton gomolygó köd elleni védekezésül felhajtotta esőkabátja gallérját. Az eget alacsonyan szálló, mogorva fellegek borították. Tipikus közép-oroszországi időjárás. Itt az évszakok úgy követték egymást, mint az úton könyörtelenül sorjázó úthengerek. Az ősz az édeskés rothadás cseppjeivel és a titkos helyeken csordogáló vizek hangjával volt tele.

Kuznyecov dzsipje nagy nehezen beindult. A férfi beletaposott a gázba, hogy magára vonja Vaszin figyelmét.

– Jöjjön, öregem! A fejesek már várják.

Kuznyecov kitette Vaszint a KGB zömök, modern épülete előtt, melyet az utcafronton egy sor nyírfa takart el. A bejárathoz közel Feliksz Dzerzsinszkij, a szovjet titkosrendőrség alapítójának mellszobra volt látható. A bronz arc finoman csillogott az esőben.

Az előcsarnok márványpadlóján titkárnők kopogtak ide-oda magas sarkúban. A kontorában még vasárnap és szabadnapokon is, éjjel-nappal folyt a munka. A portaszolgálatos suhanc kínos formalitások közepette felvette Vaszint a jegyzőkönyvbe. Az egész helyen padlóviasz és nyirkos esőkabát szag terjengett, csak úgy, mint Vaszin saját irodájában, Moszkvában. Valahol két írógép csattogott szorgalmasan, zajos disszonanciával. Telefon is csörgött, de nem vették fel.

Zajcev titkárnőjének halványszőkére festett haja, és olyan arca volt, amely mintha a folyamatos hazugságtól torzult volna el.

– A tábornoknak még dolga van – mondta Vaszinnak kissé ravaszul. – Várjon!

– Rendben van. Kérem, mondja meg a tábornok elvtársnak, hogy kihasználom az alkalmat, és meglátogatom a kantint. Gondolom, a földszinten találom, nem igaz?

A titkárnő sminkjét enyhe nemtetszés barázdálta.

– Á, és látom, megvan a Krokodil legújabb száma! Szabad?

Vaszin válaszra sem várva felkapta a dohányzóasztalról a Szovjetunió legkedveltebb vicclapját, aztán lehúzta magáról átnedvesedett, még csöpögő esőkabátját, és a tábornok fogasára akasztotta. Majd elindult kávézni.

Az alagsorban lévő kávézó a reggeliző idő elmúltával szinte teljesen néptelen volt. Vaszin vett magának egy édes péksüteményt, hozzá pedig kitűnő kávét rendelt – kubait, frissen őrölve. Leült egy asztalhoz, és belelapozott a magazinba, mely a szokásos idióta zagyvaságokkal volt tele: részeg melósokról készített karikatúrákkal, zsémbes anyósokról írt vicces versekkel, és a vidéki élet apró szépségeiről és abszurd helyzeteiről szóló kisprózával. A szeme sarkából észrevett egy magas növésű tisztet, aki segédtiszti szalaggal ellátott, kifogástalanul keményre vasalt egyenruhában akkor lépett be a kantinba. A férfi körülnézett, és mikor észrevette Vaszint, olyan peckesen lépdelt végig a termen, mint egy felhúzható játék katona.

– Vaszin őrnagy elvtárs! – mondta, és kérdés nélkül leült Vaszinnal szemben egy székre. – Oleg Jefremov őrnagy vagyok, Zajcev tábornok segédtisztje.

Jefremov átható pillantása lassan végigsiklott Vaszin arcán. Megnézte a szemüvegét, puha kezeit és a szemét, mely elszántan és határozottan nézett bele az övébe.

– A tábornok várja magát. Ha volna szíves.

Testhez álló, szorosra szabott zubbonyában Zajcev tábornok olyan volt, mint egy gazda a forradalom előttről, aki kényelmetlenül feszeng a vasárnapi ünneplőben. A nyaka szélesebb volt, mint az arca, és hegekkel borított hatalmas kezét ökölbe szorítva úgy ült az asztalánál, mint egy ogre, aki kész azonnal felfalni minden betolakodót, aki a birodalmába téved. Példának okáért ezt az egyetemen kiképzett, nyámnyila alakot, aki Sztálin halála után került csak hivatalba. Vaszin jól ismerte a Zajcsev-féléket. Az effajta állambiztonságiakat, a régi iskola híveit, akik kitüntetéseiket vérrel bemocskolt kivégzőcellákban érdemelték ki. És akik közvetlen közelről szívták magukba a halál szagát.

– Íme, eljött a kormányzati nyomozótiszt, hogy lecsekkoljon minket.

Zajcev faragatlan vidéki akcentussal beszélt, és úgy szólt Vaszinhoz, mint egy akaratos, hóbortos kisgyerek.

– Szó sincs róla, uram. Semmi okom nincs azt feltételezni, hogy a munkájuk kívánni valót hagyna maga után.

– Úgy hallom, tegnap este személyesen megkereste Adamov professzort. Az iratait viszont elmulasztotta bemutatni a helyi hatóságoknak. Azaz nekem.

Vaszin lassan bólintott egyet. Zajcev henteslegény-arca. Azok a kemény, kiugró ízületek.

– Elnézését kérem, tábornok. Minden iratom itt van nálam.

Vaszin a zubbonyából elhúzott egy csomó levelet, és Zajcev felé tartotta őket. A tábornok azonban nem nyúlt értük.

– Hallgasson ide! Ezt a várost egy speciális szervezet irányítja. Vannak bizonyos eljárások…

– Tábornok! – szakította félbe Zajcevet Vaszin. – Minden tiszteletem az Öné, de egyértelmű parancsot kaptam.

Zajcev arca bíborszínűre vörösödött.

– Az én nyomozóim már levonták egyszer a végkövetkeztetést – mondta a tábornok, a hangjában gumibotütéshez hasonló éllel. – A bizonyítékok egyértelműen arra utalnak, hogy Fjodor Petrov öngyilkos lett. A nyomozás befejeződött, már írjuk a jelentést. Elkésett.

Vaszin meghunyászkodó kifejezést erőltetett az arcára.

– Értem, tábornok elvtárs. – Vaszin már régebben is volt ilyen helyzetben. Kettejük közül ő volt alacsonyabb rangban. A hatóság miatt azonban, melyet képviselt… más volt a státusza. Olyan státusz, melyre muszáj volt hivatkoznia. Finoman. Legalábbis először. – Az illetékes hatóságok viszont arra utasítottak, hogy független kivizsgálást indítsak a bizonyítékok tekintetében. És ön természetesen nem akarhatja, hogy én figyelmen kívül hagyjam ezeket az utasításokat. Mint ahogy azt ön is tudja, az elhunyt apja a Politikai Bizottság számos tagjával egészen közeli kapcsolatban áll.

Zajcev akkorát horkantott, mint egy disznó.

– Vizsgálódjon csak, ha muszáj! Perdöntő bizonyítékokat gyűjtöttünk össze. Az elsődleges tanúkat azonban nem keresheti meg, és semmilyen módon nem zargathatja. Számomra tökéletesen kielégítő módon hallgatták ki őket. Világos?

– Perdöntő bizonyítékokat, uram?

– Igen, perdöntőeket. Petrov talliummérgezésben halt meg. Ez egy radioaktív nehézfém. A laborjában használta ezt az anyagot. Minden egyes milligramm vételezését aláírásával igazolta, azonban nem használt fel minden egyes milligrammot. Ezt a jegyzőkönyvek alátámasztják. Jelentős mennyiségű tallium hiányzik. Úgy kétezer grammról nem tudunk elszámolni. Ez elég perdöntő a maga számára, őrnagy?

– Megengedi, hogy belepillantsak a jegyzőkönyvbe, tábornok?

Zajcev most már gyilkos tekintettel ráncolta a homlokát. A segédtisztje felé fordult.

– Jefremov! A moszkvai nem hisz nekem. Hozza ide a laboratóriumi akták másolatát.

Jefremov úgy fintorgatta az orrát, mintha valami bűzt érzett volna, de engedelmeskedett. Mialatt azzal volt elfoglalva, hogy az iroda hátsó részében kinyisson egy hatalmas acélszéfet, a tábornok felkapott néhány iratot az irattartó tálcáról, és úgy téve, mintha Vaszin ott se lenne, olvasni kezdte őket.

– Tábornok elvtárs? Itt van a kért jegyzőkönyv.

Zajcev kivette a szürke színű aktát a segédtiszt finom vonalú kezéből. A keménypapír fedlap alaposan megsínylette vastag ujjainak szorítását.

– Íme. Vaszin, jöjjön ide. Nézze csak meg! Itt van minden talliummorzsa, amit Petrov a múlt hónapban igényelt. Balra pedig elszámolás minden egyes grammról, amit a kísérletei során felhasznált. Itt pedig pirossal az a mennyiség, melyről nincsen adatunk. Öt embernek három napjába telt, mire minden aktán és listán végigmenve összegyűjtötték ezeket az információkat. Közvetlenül a boncolási jegyzőkönyv elkészülte után kezdtek hozzá, és tegnap este fejezték be.

Vaszin átfutotta a számokkal, dátumokkal és mennyiségekkel teli oszlopokat. Semmit se értett belőlük. És ezt Zajcev persze tudta.

– Megtarthatom?

– Nem, nem tarthatja meg. Amint látja, rá van írva: „szigorúan titkos”.

– És a tanúkkal készült interjúkat megkaphatom?

– Azok majd a kellő pillanatban bekerülnek a nyilvántartásba. Az ügyet lezáró aktát most állítjuk össze. Természetesen a mi ügyrendi szabályzatunknak megfelelően. Mikor készen lesz, elolvashatja. És egyet fog vele érteni.

– És a holttest?

Zajcev újból horkantott.

– Biztonságos helyen van a hullaházban.

– És mikor nézhetem meg?

– Soha. Túlságosan radioaktív. A sugárzás úgy bontja le a szöveteket, mintha teába rakott kockacukrok volnának. Legalábbis nekem ezt mondták.

– És mi a helyzet Petrov lakásával?

– Ugyanaz. Le van zárva.

Vaszin a szemöldökét összehúzva a padlót bámulta.

– Szóval tábornok, ha jól értem, a helyzet az, hogy igazából semmit sem csinálhatok. Csupán annyit tehetek, hogy táviratozom Moszkvába, és tájékoztatom őket arról, hogy önök nem engedték végrehajtani a Politikai Bizottság utasításait. Szép napot, elvtársak. Azt hiszem, Moszkva hamarosan kapcsolatba lép magukkal.

Azzal Zajcev asztalára helyezte az iratait és a megbízatását, aztán sietősen tisztelgett, és meg sem várva, hogy elbocsássák, sarkon fordult.

– Várjon!

A főnök hangja halk morgásként hatott.

– Őrnagy, végezze csak a munkáját, aztán tűnjön el innen. Jefremov, kísérje a vendégünket a hullaházba. Bele szeretne szagolni az arzamaszi sugárzásba. Induljanak!

Jefremov is tisztelgett, aztán kimasírozott az irodából, és miközben elhaladt Vaszin mellett, megvető pillantást vetett rá. Vaszin és Zajcev magukra maradtak.

– Köszönöm, tábornok elvtárs! Megyek, végzem a munkám.

– Két napja van, Vaszin. Kettő.

Különben mi lesz?

Vaszin azonban ezt inkább nem kérdezte meg.

II.

Vaszin és Jefremov némán sétáltak végig az Engels sugárúton. A szemerkélő eső ónos-szürkés szemfedőt vont a város fölé. Elérkeztek a főtérre, amit Leninről neveztek el. A tér egyik fele meredek folyópartba torkollott, melyen túl fákkal benőtt sziget látszott, tetején az egykori monostor magas harangtornyával és hagymakupoláival, melyeket még senkinek sem volt érkezése lerombolni. Tőlük balra állt a Moszkva filmszínház arrogáns és bumfordi modern épülete, melynek homlokzatát lejtősen ereszkedő üvegtáblák alkották. A mozi előcsarnokában égő csillárok tompa fénnyel világítottak a reggeli szürke homályban. A tér egyhangúságát csak az Unyivermag nevű áruház ablakaiból kiáradó színes fény törte meg valamelyest. Mialatt elhaladtak az áruház mellett, Vaszin megnézegette a kirakatot. Csehszlovák cipők és kelet-német kabátok. Magasra tornyozott kamcsatkai rákkonzervek. Moszkvában az efféle bőségszaru tömegeket vonzott volna a kirakat elé. Itt azonban úgy tűnt, a városlakók hozzá vannak szokva a luxusszámba menő árucikkek garmadájához.

Az emberek is eléggé furcsák voltak. Volt bennük valami nyugtalanító. Ezen a különleges planétán nem voltak egymással civakodó feleségek, akik vágyuk tárgya – egy elmenő villamos vagy egy friss bontott csirke – felé tolakodnak: Arzamasz lakói úgy lépkedtek a járdán, mint statiszták egy filmben. Olyan jól voltak öltözve, mint a színészek, sőt a kétkezi munkások is nagyon elegánsnak tűntek csíkos matróztrikójukban és overalljukban. Mintaváros, mintalakókkal.

Az egyik utcasarkon közlekedési rendőr ácsorgott reménykedve, hátha lesz valami forgalom. Nem volt. Jefremov befordult a Kurcsatov utcába. Elhaladtak egy vörös velúrfüggönyös étterem, egy ibolyaillatú hajlakk-felhőben úszó fodrászat, majd egy tipikus szovjet élelmiszerbolt előtt, melyen a következő felirat díszelgett: HÚS. HAL. A láthatólag nemrég lefektetett síneken a Moszkvában is csak nemrég bevezetett, lengyel gyártmányú villamos siklott el mellettük. Az arzamaszi Központi Kórház és Klinika hosszúkás, szürke kockaépülete kissé beljebb állt az úttól.

A kórház bejáratánál Vaszin megállt egy pillanatra, és rágyújtott egy Orbita cigarettára. Jefremov megvárta, míg elszívja, de ő nem gyújtott rá. Vaszin viszont tudta, hogy bölcs dolog kissé eltompítani a szaglását, mielőtt bemennek, mivel jól emlékezett azokra a rémes hullaházakra, melyeket nyomozói munkája során első lépésként meg kellett látogatnia. Például egy bűzlő pincére Taskentben, melyből valami pártvezér rendelte a dácsájába a hűtőegységeket. Vagy a Don melletti Rosztovban arra a csontkamrára, ahol parázna pózokban egymásra hányt holttestek hevertek halomban, groteszk orgiát mintázva. Amint azonban Jefremovval lementek a lépcsőn a kórház alagsorába, Vaszin orrát mindössze a formaldehid és a fertőtlenítőszerek tiszta szaga csapta meg. Egy kikeményített kórházi köpenybe öltözött orvos lépett ki éppen az egyik ajtón a folyosóra. Mikor észrevette a két katonatisztet, megtorpant.

– Jó reggelt… elvtársak.

Egyenruhájuk magért beszélt. Fekete tiszti csizma, kék színű katonanadrág, öv és vállszíj, jól felismerhető KGB-s zöld szegély a sapkán és a váll-lapon. Régebben, mikor Vaszin még gyűrött és viseltes sötétkék rendőri egyenruhában dolgozott, az emberek csak a szemüket forgatták, mikor meglátták. A legtöbb szovjet ember számára a közönséges rendőr ugyanis nem volt más, mint okvetetlenkedő kontár, bőrövvel összekötött szarzsák. Leggyakrabban úgy csúfolták őket, hogy muszor, azaz hulladék. Mióta viszont áthelyezték a KGB-hez, az emberek azonnal meghunyászkodtak előtte. Élvezte vajon ezt a helyzetet? Vaszin tetőtől talpig végigmérte az orvost. Igen, énjének egyik része bizonyára élvezte. A világ földig hajol az Állambiztonság tisztje előtt. Ahogy a fizika törvényei szerint a rádióhullám is elhajlik a mágneses mezőben. Földig hajol – bár általában nem az igazság irányába.

– Doktor Andrejev elvtárs.

– Őrnagy?

– Igen, Jefremov őrnagy. Elhoztam magammal Vaszin őrnagyot, aki az Állambiztonság különleges ügyekkel foglalkozó moszkvai részlegétől érkezett. Azért van itt, hogy kivizsgálja Fjodor Petrov tragikus halálát.

– Á! – Andrejev doktor arcán látszott, hogy megkönnyebbült. – Hát persze.

Az emberek még mindig féltek az egyenruhától. Add csak a kezemre, bűnösnek fog találtatni – ahogy a Sztálin-korszak KGB-s tisztogatói mondani szokták. Most már persze más vezére van a Szovjetuniónak, és a politika egész más irányba halad. Az állambiztonsági terror véres napjai, az önkényes elfogatóparancsok, a területi kivégzési kvóták ideje elmúlt. Legalábbis Vaszin így hitte. A félelem reflexe azonban megmaradt, mint régi sebhelyben a fel-fellángoló fájdalom.

– Azt szeretné, őrnagy, ha a vendége megnézhetné a boncolási jegyzőkönyvet?

Vaszin most közbeszólt.

– És a holttestet is.

Andrejev kissé habozott.

– Tisztában van a szükséges óvintézkedések mibenlétével… és az esetleges kockázattal?

Vaszin mogorván bólintott. Soha ne ismerd el, ha nem tudsz valamit. Andrejev idegesen Jefremovra pillantott, aki fintorogva jelezte, hogy beleegyezik.

– Menjenek csak! Moszkvai látogatónk nagyon kíváncsi természet. Ha nem bánja, én viszont itt kint várakoznék.

– Rendben van, akkor összeszedem a szükséges személyzetet.

– És a kockázat… általában magas?

– Igen, őrnagy elvtárs, magas. A boncolási jegyzőkönyvből egyértelműen kiderül. A tesztek azt mutatják, hogy Petrov testében elegendő tallium van akár egy egész város megmérgezéséhez is.

A durva szövésű, túlméretes overall kellemetlenül dörzsölte Vaszin ágyékát, ezért lábát enyhén behajlítva lépkedett. A domború plasztikmaszk felületét elhomályosította a lecsapódó pára. Az előtte merev léptekkel haladó Andrejev belépett egy fényesfehér csempével borított, erős fényű műtős lámpával megvilágított helyiségbe. Bent két, szintén űrhajósnak öltözött közlegény egy gurulós kocsira helyezett fémkoporsót tolt feléjük. Nekiveselkedtek, hogy leemeljék róla a fedelet, ami több, súlyos darabban vált le róla.

– Ólom – magyarázta Andrejev gumírozott vászonnal szegélyezett arcmaszkja mögül. – Az ólom elnyeli a sugárzást.

A koporsóban egy megfulladt ember feküdt. Vaszinnak legalábbis ez volt az első benyomása róla. Az arca fel volt fújódva, sápadt bőre tele volt piros foltokkal, a szája tátva maradt, szeme pedig tágra meredt. A haja csomókban hullott, és még a koporsó is tele volt vele. Alvadt vérrel pettyezett fogai kilazultak. Vállán és mellkasán köröm vájta karmolásnyomok látszottak. Vaszin kesztyűs kezével kérdőn az orvos felé intett, mire Andrejev úgy tett, mintha le akarná tépni magáról az overallt.

– Önkezűség. Meg akart szabadulni a ruháitól.

A Petrov aktájában látható jóképű fiatalember a felismerhetetlenségig megváltozott. Halála pillanatában mintha… Vaszin a megfelelő szót keresgélte. Felrobbant volna. Úgy tűnt, mintha Petrov teste kipukkadt volna, mint egy túlfőzött virsli.

A holttest törzsét szokatlan módon érintetlenül hagyták. Vaszin elmutogatta, hogy felvágják, majd visszavarrják a gyomrát. Andrejev erre nemet intett az ujjával.

– Nincs boncolás, őrnagy. Túl veszélyes – hallatszott tompán a maszk mögül.

Vaszin legmegbízhatóbb informátorai általában a halottak voltak. Nyomozótársai közül a legtöbben a tanúkat kedvelték, akiket megfélemlíthettek és terrorizálhattak. Vaszin azonban jól tudta, hogy a halott emberi testek sok mindenről árulkodnak. És az élőkkel ellentétben ritkán szoktak hazudni. Petrov teste azonban magába zárta és őrizte titkát.

– Zárják vissza! – legyintett Vaszin. – Zárják vissza!

A kórboncnok fekete bakeliteszközt helyezett a térbe a holttest feje mögé – bizonyára egy Geiger-számlálót, mely a radioaktív sugárzást méri. A kijelző mutatója azonnal a maximumra ugrott, és ott is maradt. Andrejev megnyomott néhány gombot, amitől a mutató lejjebb ugrott, aztán leolvasta a végeredményt. Újból megjelentek a közlegények, és egyszer s mindenkorra elzárták Petrov kék szemét a fény elől.

Vaszin és Andrejev egy másik ajtón mentek ki a helyiségből, mint amin bejöttek. Három fehér ruhás ember várt rájuk, kezükben hatalmas vízipisztollyal. Teketóriázás nélkül elkezdték Vaszint és Andrejevet minden irányból forró vízzel fröcskölni – ketten a vízipisztollyal serénykedtek, a harmadik pedig egy hosszú nyelű seprűvel súrolt. Azután a fehér ruhás kísértetek leráncigálták a két férfiról a védőruhát, és úgy, ahogy voltak, csöpögő alsóneműben a zuhanyzóba tessékelték őket. Vaszin még akkor is vacogott, mikor a testét elborította a forró gőz.

– Remélem, kielégítőnek találta az óvintézkedéseinket!

– Bízom benne, hogy nem csupán az én kedvemért csinálták ezt az egészet.

– Arzamaszban nagyon komolyan vesszük a sugárzást.

– Szóval nincs kétség a halál okát illetően?

– Semmi. A tünetek egyértelműek. Petrov a hétfői nap folyamán magas radioaktivitású anyagot evett meg. A hányáselemzés során tallium jelenlétét mutattuk ki. A szövetminták alapján pedig megállapítást nyert, hogy körülbelül kétezer milligrammot fogyasztott el belőle. Azaz két grammot. A halálos adag körülbelül egy negyed milligramm. Ami azt jelenti, hogy nyolcezer ember meggyilkolásához elegendő anyagot vett magához. Ebből láthatja, miért nem vagyunk hajlandók felboncolni.

– És a tallium honnan való? Kinek volt hozzáférése?

Andrejev a nyomozó felé fordult.

– Több száz embernek. Az egész város a radioaktív anyagokra és azok használatára épül.

A doktor feltűrte az ingujját, és belebújt fehér orvosi köpenyébe.

– És Petrovnak is volt hozzáférése?

– Hát persze! Az Intézetben dolgozott. A részletekről azonban a laborasszisztenseket kell megkérdeznie. Úgy vélem, vezetnek naplót.

– És magának, doktor, mi a megérzése a halál okával kapcsolatban?

– Nekem nincsenek megérzéseim, őrnagy elvtárs. Csak észrevételeim vannak. És az észrevételem az, hogy azok, akik olyan kémiai elemekkel dolgoznak, mint mondjuk a tallium, azok mind hozzáértő emberek. Tökéletesen tisztában kell lenniük a kockázatokkal.

Vaszin most nagyon bánta, hogy egyenruhában van. A kórboncnokoknak általában voltak bizonyos sejtéseik, melyeket szeretkezés után elsuttogott becézések módjára egy-egy boncolás után elszívott cigaretta mellett szívesen el is mondtak. Itt azonban, a kórház steril, neonfényű alagsorában nem voltak homályos sarkok, ahol bizalmas információkat lehetett volna megosztani.

– És magának öngyilkosságnak tűnik?

Andrejev hosszan belenézett Vaszin szemébe.

– Elvtárs. A tudósok itt egyfajta felhőben élnek. A felhő azonban kicsike, és nagyon magasan száll. Néha pedig túlzsúfolttá is tud válni. Egyesek kiesnek belőle.

– Vagy kiugranak…

– Ez már, elvtárs, ha megengedi, az ön szakterülete.

Azzal Andrejev megrázta Vaszin kezét, és otthagyta az öltözőben. Az üveges laborajtóban Jefremov arca jelent meg, aki türelmetlenül nézegetett befelé, hogy vajon mi tart Vaszinnak olyan sokáig.

III.

A kórházból kiérve Vaszin mohón szívott bele egy újabb cigarettába.

– Miért nem nézte meg a holttestet velünk, Jefremov? Pedig nem olyan embernek tűnik, akinek egykettőre hányingere lesz.

A segédtiszt a kezeit mélyen esőkabátja zsebébe süllyesztve bólintott egyet, de nem szólt.

– Meddig akarja még folytatni ezt a dacos, néma parádét, Jefremov?

Jefremov erre hűvös mosollyal felelt.

– Máris unatkozik Arzamaszban, őrnagy? Csak nem csevegésre vágyik?

– Információra van szükségem.

– Például?

– Például arra, hogyan halt meg Petrov.

– Az benne…

– Benne van a jelentésben, igaz? Hát persze! De nekem rémesen rossz a memóriám. Felfrissítené?

– Petrovot holtan találták a lakásán. Talliummérgezés ölte meg.

– És mit csinál élete utolsó néhány órájában?

– Utoljára egy vacsorán találkoztak vele, a kollégái társaságában volt.

– Melyik kollégái társaságában?

– Adamov professzoréknál vacsorázott, akik azt vallották, hogy fáradtnak tűnt ugyan, de különben teljesen normálisan viselkedett.

– Volt még valaki jelen a vacsorán?

– Igen, egy mérnök ezredes, Pavel Korin.

– És a tallium mennyi idő alatt ölte meg Petrovot? Tudjuk, mikor vette be? Vagy hogyan vette be?

– Néhány óra alatt végzett vele. És saját maga vette be.

– Feltételezik önök. Meglátogatta bárki is a vacsora után a lakásán?

– Nem.

– Van az épületben portás, őr vagy házmester?

– Igen, de aludt éppen. Ez benne van a vallomásában.

– Szóval nem áll módunkban megtudni, az éjszaka folyamán ment-e be vagy jött-e ki bárki abból a lakásból.

Jefremov fáradtan sóhajtott egyet.

– Petrov öngyilkos lett, Vaszin. És ezt az emberek általában egyedül csinálják.

– Hagyott búcsúlevelet? Elmehetünk a lakásába?

– Az emlékezőtehetsége valóban nagyon rossz, őrnagy. Zajcsev tábornok nemrég mondta magának, hogy ez lehetetlen. Túl nagy a sugárzás.

– Ugyanezt mondta a holttesttel kapcsolatban is. És mégis itt vagyunk.

– Megnézheti a nyomozó által készített fényképeket.

– Meg is fogom nézni. De maga is látta a lakást?

Jefremov rideg arcán most valamiféle érzelem futott át.

– Igen, láttam.

– És mit látott?

– Vért és radioaktív… – Jefremov valami szalonképes szót próbált találni, de aztán feladta. – Radioaktív hányást. Mindenhol.

– És hol volt Petrov?

Jefremov kis ideig hezitált. A bizalmatlanság és a beszélni vágyás közt őrlődött.

– Ugyan már, öregem! Hiszen ugyanazon az oldalon állunk!

– Petrov bele volt gabalyodva az ágyneműjébe. Darabokra szaggatta. A párnáját meg szétrágta a fogával. Még a falon is voltak vérfoltok.

– Eléggé rémes halála lehetett!

Jefremov önkéntelenül is megborzongott, de hosszú ideig nem mondott semmit.

– Talán meg is érdemelte.

– Megérdemelte?

Jefremov újra fagyos mosolyt erőltetett magára.

– Jó, elég a csevegésből – mondta, és a hangja újból száraz és hivatalos lett. Lesimította magán a zubbonyát, aztán az órájára nézett. – Most már biztosan a rendelkezésére állnak az irodában. Temetkezzen csak bele a papírmunkába!

– Még mielőtt az ön segítségével beletemetkeznék…

Jefremov gyanakvóan húzta össze a szemét.

– Táviratot kell küldenem – belülről, biztonságosan. A főnökömnek.

A biztonságos persze azt jelentette, hogy azonnal Zajcevhez kerül.

– Táviratot?

– Ideje kapcsolatba lépnem Moszkvával. Ez a szokásos ügymenet. A főnököm szereti, ha azonnal tájékoztatják. Feltéve, persze, ha ez nincs ellenére, őrnagy.

– Természetesen nincs.

Vaszin tudta, hogy négy szó is bőven elegendő lesz. AZONNALI INTERJÚ KÉRELEM ADAMOVVAL. Ha valamit megtanult a Különleges Ügyek osztályán eltöltött egy évben, hát azt biztosan, hogy Orlov tábornok szinte természetfeletti képességgel rendelkezik a tekintetben, hogy a Szovjetunió legbefolyásosabb embereire is rákényszerítse a saját akaratát. Zajcev tábornok meg elmehet a francba. Vaszin úgy vélte, néhány óra leforgása alatt egy igencsak fontos ember a hatóságoktól leszól majd a profnak, hogy tegye szabaddá magát. Méghozzá azonnal.

IV.

Petrov súlyos és vastag aktája ott hevert Vaszin ölében. A halott tudósról készült fénykép profi stúdióban készült: fél arca árnyékban volt a drámaibb hatás kedvéért – pont mint a Moszfilm akkori sztárjainak. Petrov nemtörődöm arckifejezéssel „hordta” jóképűségét, ajkán halvány félmosoly bujkált. Mintha csak egy magazinból lépett volna elő: göndör világos haj, hatalmas kék szem, finom vonalú áll. Ezt az arcot egész biztos soha nem vágták pofon. Tekintetében bármikor megjelenhetett a komoly elköteleződés szikrája. Igazi hősszerelmes arca volt.

Zajcev és az emberei alapos munkát végeztek. Az akta mindazt tartalmazta, amit Petrov személyes életéről csak tudni lehetett. Negyven oldalon keresztül sorjáztak a részletekbe menő, pontos dátumokkal ellátott hivatkozások az elmúlt hat évről, amit Arzamaszban töltött. Milyen párteseményeken vett részt, milyen jelentést tettek róla a párt komisszárjai. Korábbról, a KSZM időkből pedig egy csomó egyetemi oktatótól és szupervizortól származó levél és ajánlás is iktatva volt. A fejlécek tele voltak vörös csillaggal és babérkoszorúval.

Vaszin gyakorlott szeme azonban rögtön észrevette, mi hiányzik. Nem volt egy darab vádaskodás a kollégák vagy elmarasztaló megjegyzés a felettesek részéről, se telefonbeszélgetés- vagy levélrészletek. Semmi azokból a megszokott hivatali, munkahelyi alantas pletykákból, melyek általában el szoktak jutni a kontorához. Úgy tűnt, a KGB-nek a Citadellán belül nem volt besúgója. A kontora felől nézve az Intézet a hallgatás magas és bevehetetlen falai mögött rejtőzött.

A Petrov halálát követő napokban Jefremov őrnagy vezette le a kihallgatások nagy részét az elhunyt kollégáival. A jegyzőkönyveket a jól megszokott hivatalos nyelven jegyezték le, és nagy részük értelmetlen és semmitmondó zagyvaság volt. Egy tanúvallomás azonban kilógott a többi közül: Vlagyimir Axelrodé, aki Petrov laboratóriumi munkatársa, sőt, saját bevallása szerint közeli barátja volt.

JEFREMOV, O. P. (ŐRNAGY, KGB/AZ16): Doktor Axelrod, legyen szíves elmondani nekem a sejtését az elhunyt utolsó napjaiban tapasztalt mentális állapotával kapcsolatban?

AXELROD, V. M.: Megfigyelésem szerint doktor PETROV viselkedésében nem volt semmi olyasmi, amit szokatlannak lehetne nevezni.

K.: Milyen gyakorisággal volt lehetősége megfigyelni az elhunyt mentális hangulatát és viselkedését?

AXELROD, V. M.: Naponta találkoztam vele, mivel ugyanabban a kutatási projektben dolgoztunk. És ez élete utolsó napjaiban is így volt. Gyakorta töltöttünk időt az Intézetben dolgozó elvtársakkal is.