A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Paolo Bacigalupi: The Water Knife

Alfred A. Knopf, a division of Penguin Random House LLC, New York, 2015

Fordította: Horváth Norbert

Borítófestmény: © Raphael Lacoste

Borítótipográfia: Szabó Vince

Tördelte: Kühne Andrea

Copyright © 2015 by Paolo Bacigalupi

Hungarian translation © Horváth Norbert, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-315-5

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Anjulának

1. FEJEZET

Az izzadságban történetek voltak.

A hagymaföldön hajlongó asszony – aki tizennégy órát dolgozott a tűző nap alatt – verejtéke másról mesélt, mint a mexikói ellenőrzőponthoz közeledő férfi izzadsága, aki Santa Muertéhez imádkozott, hogy a federalok ne az ellenségei szolgálatában legyenek. A tízéves fiú máshogy izzadt egy SIG Sauer torkolatába bámulva, mint az a nő, aki a sivatagon kelt át éppen, a Szűzmáriához fohászkodva, hogy a víztartalék ott legyen, ahol a kojot bejelölte a térképen.

Az izzadságban a test történelme sejlett fel, gyöngyöző cseppekbe kristályosodva a homlokon, sófoltot hagyva az ing nyakán. Mindent elmondott arról, hogyan került valaki jó helyre rosszkor, és hogy megéli-e a következő napot.

Angel Velasqueznek, aki a Cypress 1 központi aulájának magaslatáról figyelte, ahogy Charles Braxton felfelé tart a Szerpentin-ösvényen, az ügyvéd homlokán csillogó izzadság arról árulkodott, hogy egyes emberek nem olyan fontosak, mint amilyennek gondolják magukat.

Lehet, hogy Braxton ugráltatta a titkárnőit, és páváskodott az irodájában, a tárgyalótermekben pedig egy baltás gyilkos megszállottságával üldözte ellenfeleit, de bárhogyan is viselte magát, csak Catherine Case zsebében volt. Márpedig ha Catherine Case azt mondja az embernek, hogy csináljon meg valamit, de gyorsan, akkor a pendejo jobb, ha felpattan, és úgy siet szót fogadni, mintha az élete múlna rajta, amíg a szíve fel nem adja.

Braxton tujákat kerülgetett, és fügefák léggyökerei között botladozott, miközben megmászta az enyhe emelkedőt, amely körbefutotta a hatalmas szellőzőátrium peremét. Az ügyvéd átfurakodott egy csoport szelfiző turista között, akik az arkológia egyik vízesése és függőkertje előtt pózoltak. Fújtatva, kitartóan haladt fölfelé, miközben kocogók húztak el mellette, sportszerelésükben, fülükbe duruzsoló zenelejátszókkal, a ritmusra lüktető egészséges szívekkel.

Sokat meg lehetett tudni az izzadságból.

Braxton verítéke arról mesélt, hogy még mindig fél. Angel számára ez annyit jelentett, hogy még mindig bízhat benne.

Braxton észrevette Angelt, aki az óriási aulát átszelő híd korlátjának támaszkodott, és fáradtan intett neki, hogy jöjjön le hozzá. Angel mosolyogva integetett vissza, mint aki nem érti.

– Jöjjön le! – kiáltott fel Braxton.

Angel csak mosolygott, és megint integetett.

Az ügyvéd csalódottan meggörnyedt egy kicsit, és nekilátott megmászni az Angel kilátójához vezető utolsó kanyarulatot.

Ő közben a kilátásban gyönyörködött. Fentről napfény szűrődött be, bambuszligetek és trópusi fák levelei között tört át és vetett foltos árnyékokat a talajra, énekesmadarakat világított meg, és tükörképeket vetített a mohás aranyhalas tavacskák felszínére.

Messze lent az emberek a hangyáknál is kisebbek voltak. Nem is embereknek látszottak, hanem csak turisták, lakók, kaszinóalkalmazottak apró foltjainak, mint a Cypress 1 makettjén a méretarányos figurák, akik méretarányos lattét ittak méretarányos kávézók teraszán. Méretarányos gyerekek kergették a pillangókat az ösvényeken, miközben méretarányos szerencsejátékok szplitteltek és dupláztak a játékbarlangok méretarányos blackjack-asztalainál.

Braxton már elég nehézkesen vonszolta magát, mire a hídra ért.

– Miért nem jött le? – lihegte. – Mondtam, hogy jöjjön le.

Az ügyvéd ledobta az aktatáskáját egy közeli padra, és a korlát fölé görnyedt.

– Mit hozott nekem? – kérdezte Angel.

– Papírokat – szuszogta Braxton. – Carver City. Megkaptuk a bírói döntést.

Kimerülten a táskája felé intett.

– Bedaráltuk őket.

– És?

Braxton próbált még mondani valamit, de nem jöttek a szavak. Az arca kipirult és kicsit fel is püffedt, Angel pedig már azon tűnődött, vajon itt kap-e szívrohamot, és ha igen, az mennyire fogja őt hidegen hagyni.

A Dél-Nevadai Vízügyi Hatóság, az SNWA központjában, az ügyvéd irodájában találkoztak először, ahonnan tökéletes kilátás nyílt a Carson-patakra, a Cypress 1 műlegyes horgászásra alkalmas folyójára, amely az arkológia több szintje mellett is végigcsobogott, mielőtt a rendszer visszaszivattyúzta a tetejére, miközben alaposan megtisztította. Drága kilátás volt a fickándozó szivárványos pisztrángokra és vízrendszerre, kiváló emlékeztetőként arra, hogy miért Braxton nyújtotta be a kereseteket az SNWA nevében.

Az ügyvéd három, furcsamód egyaránt nádszál karcsú asszisztensnek dirigált, akiket egyből a jogi egyetemről toborzott be az állandó lakhatási engedély ígéretével, és csak amúgy félvállról beszélt Angellel. Az ő szemében csak Catherine Case egyik pitbullja volt, akit hajlandó elviselni addig, amíg nagyobb kutyák tetemeit hagyja maga után.

A találkozó alatt Angel végig azon töprengett, hogyan tudott Braxton ennyire meghízni. A Cypressen kívül nem voltak ilyen kövérek az emberek. Angel egész fiatalkorában sosem találkozott az ügyvédhez fogható emberrel, ezért aztán valamelyest le is nyűgözte a jó húsban lévő férfi, aki láthatóan biztonságban érezte magát.

Ha eljön a világvége, ahogy Catherine Case megjósolta, Braxton húsán sokáig elélnének. Talán ezért is hagyta életben a borostyánligás pendejót, amikor az fintorogva nézte Angel tetoválásait és a kés hagyta heget, amely az arcán és a torkán húzódott végig.

Változnak az idők, gondolta a férfi, miközben az ügyvéd orráról csöpögő izzadságot figyelte.

– Carver City bukta a fellebbezést – nyögte ki végül Braxton. – A bíróság ma reggel hozott volna ítéletet, de előre lekötöttük az összes tárgyalótermet. Elhalasztattuk az ítélethozatalt a munkaidő végéig. Carver City meg majd rohangál, mint a mérgezett egér, hogy új fellebbezést nyújthasson be.

Az ügyvéd felvette a táskáját, és kinyitotta.

– Nem fog sikerülni nekik.

Átnyújtott egy köteg lézerhologramos dokumentumot.

– Ezek a végzései. Holnap reggel, a bíróság munkakezdéséig van ideje betartatni a jogainkat. Ha Carver City fellebbez, más lesz a leányzó fekvése. Akkor minimum polgári felelősségre vonással lesz dolgunk. Addig azonban csak Nevada állam tisztes polgárainak magántulajdonhoz fűződő jogait védi meg.

Angel átlapozta a dokumentumot.

– Ez minden?

– Minden, amire szüksége van, feltéve, hogy még ma este elintézi. Holnap munkakezdéstől már jöhetnek a halasztások és az oda-vissza idézgetés.

– Akkor pedig maga sokat izzadt volna a semmiért.

Braxton rábökött tömpe ujjával.

– Ajánlom, hogy az ne történjen meg.

Angel felnevetett a burkolt fenyegetés hallatán.

– Nekem már van lakhatási engedélyem, cabrón, ijesztgesse a titkárnőit.

– Attól, hogy maga Case ölebe, pokollá tudnám tenni az életét.

Angel fel sem nézett az olvasásból.

– Attól, hogy maga Case csahosa, simán ledobhatnám a hídról.

A bélyegzők és pecsétek mind rendben lévőnek tűntek a papírokon.

– Mit tud maga Case-ről, hogy ilyen érinthetetlennek hiszi magát? – kérdezte Braxton.

– Ő megbízik bennem.

Braxton hitetlenkedve felnevetett, mialatt Angel visszarendezgette a papírokat.

– A maga fajtája mindent leír, mert tudja, hogy mindenki hazudik. Így működnek az ügyvédek. – Vigyorogva Braxton mellkasához csapta a papírköteget. – Ezért bízik meg bennem Case, és ezért bánik magával úgy, mint egy kutyával… Maga az, aki leírja a dolgokat.

Ezzel ott is hagyta az ügyvédet, aki szúrós szemmel meredt utána.

A Szerpentin-ösvényen lefelé tartva Angel elővette a mobilját, és tárcsázott.

Catherine Case az első csengésre felvette, és hűvös, határozott hangon szólt bele.

– Case.

Angel elképzelte Colorado királynőjét, amint az íróasztala fölé hajol, körülötte a falon Nevada és a Colorado-folyó vidékének térképei – az egész birodalma, valós idejű adatfolyamokkal, az összes mellékfolyó a vízhozamától függően vörösen, borostyánszínben vagy zölden villogva, az értékek köbláb per másodpercben kijelezve. Számsorok pislákolnak a Sziklás-hegység különböző vízgyűjtő területei fölött – vörös, borostyán és zöld –, azt jelezve, mekkora a hótakaró a hegycsúcsokon, és mekkora az olvadás mértéke az átlaghoz képest. A többi szám a víztározók és duzzasztók mélységét jelzi a Blue Mesa-gáttól a Gunnisonon a Navajo-gátig a San Juanon, illetve a Flaming Gorge-gátat a Green-folyón. Mindezek fölött pedig sürgősségi vásárlási árak pörögnek a különböző vízhozamokra, és ajánlatok a NASDAQ-on keresztül, az elérhető szabadpiaci opciók, ha fel kellene töltenie a Mead-tó vízszintjét. Ezek a könyörtelen számok éppen olyan szigorúan uralták Case világát, ahogy ő uralkodott Angel és Baxton világa fölött.

– Beszéltem a kedvenc ügyvédjével – mondta Angel.

– Ugye kivételesen nem haragítottad magadra?

– Ez a pendejo megérdemelné, hogy az arcába lépjek.

– Te sem vagy könnyű eset. Megvan minden, ami kell?

– Hát, Braxton adott egy valagnyi kivágott fát, az biztos – lóbálta Angel a papírköteget. – Nem is tudtam, hogy még létezik ennyi papír.

– Szeretem, ha mindenki ugyanazt a lapot látja – felelte Case szenvtelenül.

– Ez inkább ötven-hatvan lap.

A nő felnevetett.

– A bürokrácia első szabálya: minden elküldendő üzenet elküldhető három példányban is.

Angel letért az ösvényről a liftek felé, amelyekkel a központi parkolóba juthatott.

– Szerintem egy óra múlva úton lehetünk.

– Követni fogom az eseményeket.

– Sima ügy lesz, főnök. Braxton papírjain legalább száz aláírás tanúsítja, hogy azt csinálok, amit akarok. Ez egy régimódi marasztalási felszólítás. A Camel Corps egyedül is meg tudná csinálni. Egy felmagasztosított postai kézbesítés az egész.

– Nem – keményedett meg a nő hangja. – Tízévnyi jogi huzavonáról van szó, amit le akarok zárni. Ezúttal végleg. Elegem van, hogy Cypress lakhatási engedélyeket kell ajándékozgatnom mindenféle bírók unokaöccsének, hogy fellebbezhessek valamiért, ami jog szerint minket illet.

– Nem lesz gond. Carver City azt se fogja tudni, mi történt velük.

– Helyes. Szólj, ha végeztetek.

Azzal Case kinyomta a hívást. Angel még épp befért egy expresszlift záródó ajtajai között, és az ablakhoz lépve figyelte, ahogy a felvonó süllyedni kezd az arkológia alsóbb részei felé. Elmosódott emberalakok suhantak el az ablak előtt: anyák babakocsival, karcsú barátnők hétvégi pasijaik oldalán, turisták a világ minden részéről, amint fényképeket készítenek Las Vegas híres Függőkertjeiről. Törpefenyők, vízesések és kávézók.

A szórakoztatószinteken a dílerek most váltanak műszakot. A szállodákban a nonstop partiarcok most kelnek fel, lehúzzák első vodkájukat, belövik a hajukat és sminkjüket. A szobalányok, pincérek és hordárok, a szakácsok és karbantartók mind keményen dolgoznak, görcsösen kapaszkodnak az állásukba, hogy megtarthassák a lakhatási engedélyüket.

Mind miattam vagytok itt – gondolta Angel. Nélkülem mind csak apró ördögszekerek lennétek. Papírvékony bőr testek. Nem lenne kockázás, kurvázás, bőröndtologatás, piázgatás, nem lenne munka sem…

Nélkülem semmik lennétek.

A lift diszkrét csengetéssel jelezte, hogy megérkezett. Kinyíltak az ajtók, és Angel Teslája már ott várt, mellette a szállodainas, türelmesen.

Fél órával később a Mulroy Légitámaszpont fortyogó betonján vágott keresztül, amely fölött remegett a levegő a forróságtól, pedig a nap már vérvörösen lebukott a Spring-hegység mögött. Negyvennyolc fok. A légibázis reflektorai lassan felgyulladtak, és azok is ontani kezdték a meleget.

– Megvannak a papírok? – kiáltotta oda Reyes, túlharsogva az Apache-ok turbinájának visítását.

– A Szövetségiek imádni fognak minket! – lóbálta meg a dokumentumokat Angel. – A következő tizennégy órában biztosan.

Reyes éppen csak elmosolyodott válaszként, aztán elfordult, és felszállási parancsokat osztogatott.

Nagydarab, fekete férfi volt, aki tengerészgyalogos felderítőként dolgozott Szíriában és Venezuelában, mielőtt a Száhil-övbe, aztán Chihuahuába vezényelték volna, ahonnan aztán a Nevadai Nemzeti Gárda kényelmes kötelékébe igazolt.

Azt mondta, Nevada állam jobban fizet.

Intett Angelnek, hogy szálljon be a parancsnoki helikopterbe. Körülöttük a többi gépnek is felpörgött a rotorja, és literszámra elkezdték égetni a szintetikus üzemanyagot. A Nevadai Nemzeti Gárda, avagy a Teve Team – vagyis azok a kurva vegasi gárdisták, ahogyan azok nevezték őket, akik egy Hades-rakéta barátságtalanabbik végével találkoztak – izzította a hajtóműveiket, hogy ráerőltessék Catherine Case akaratát az ellenségeire.

Az egyik gárdista golyóálló mellényt passzolt Angelnek, aki rutinosan belebújt, mialatt Reyes befészkelte magát a parancsnoki ülésbe, és tovább osztogatta az utasításokat. Angel rádugta a katonai szemüveget és fülhallgatóját a helikopter kommunikációs rendszerére, hogy ő is hallja a beszélgetéseket.

A helikopter nagy lendülettel felemelkedett. A pilóta kivetítőjének adatai átcsorogtak Angel saját látómezejébe, a háború graffitijének világító, mohó címkéi borították be Las Vegast: célkalkulációk, releváns épületek, barát/ellenség jelzések, Hades rakétakiszerelés, az .50-es kaliberű gépágyú lőszerszámlálója, az üzemanyagjelző, hőképek a felszínen…

Kilencvenhat egész hat.

Emberi lények. Még ők voltak a leghűvösebb célpontok odalent. A rendszer megjelölte őket, és még csak nem is tudtak róla.

Az egyik gárdista ellenőrizte, hogy Angel rendesen beszíjazta-e magát. Angel vigyorogva figyelte, ahogy megnéz minden csatot. Sötét bőrű, fekete hajú, szénfekete szemű nő volt, a zubbonyára varrt címke szerint Guptának hívták.

– Azt hiszi, nem tudom beszíjazni magam? – szólt oda neki, túlkiabálva a rotorzajt. – Én is csináltam ilyesmit.

Gupta még csak el sem mosolyodott.

– Ms. Case utasítása. Elég hülyén néznénk ki, ha szétloccsanna odalent, mert nem húzta meg rendesen az övét.

– Ha lezuhanunk, egyikünk sem ússza meg élve.

A gárdista nem figyelt rá oda igazán, csak befejezte az ellenőrzést. Reyes és a Teve Team alaposak voltak. Saját, elegáns rituáléik szerint dolgoztak, amelyet hosszú idő alatt csiszoltak tökéletesre.

Gupta beleszólt valamit a mikrofonjába, aztán beszíjazta magát is egy ülésbe a helikopter hasa alatti gépágyú kijelzőpanelje elé.

Angel érezte, hogy liftezni kezd a gyomra, amint a helikopter meglódult és alakzatba rendeződött a többi légi ragadozóval együtt. Állapotjelzések gördültek végig a szemüvegén, elhalványítva Vegas éjszakai látképét:

SNWA 6602 levegőben.

SNWA 6608 levegőben.

SNWA 6606 levegőben.

Még több hívójel és állapotkijelzés úszott el a szeme előtt, digitális megerősítések a szinte láthatatlan sáskarajtól, amely megtöltötte a sötétedő eget, és elindult dél felé.

A fülhallgatóból Reyes hangja szólalt meg recsegve.

– Mézesbödön művelet indul.

Angel felnevetett.

– Ezt meg ki találta ki?

– Tetszik?

– Nekem a Mézsör jobban bejön.

– Kinek nem.

Aztán már suhantak is tovább délnek, az emlegetett mennyei manna felé: a harminckét milliárd köbméternyi víz tárolására tervezett Mead-tavi tározóhoz, amely az Aszályok Aszályának köszönhetően már csak félig volt. Optimista tó, amelyet egy optimistább korban hoztak létre: felülről párolgott, alulról iszaposodott. Ez a mentőöv mindig is sérülékeny volt, mindig fennállt a veszélye, hogy a 3. beömlő alá süllyed a szintje. Ez a lassan csordogáló infúzió tartotta életben Las Vegast.

Alattuk feltárultak a város fényei: kaszinóneon és a Cypress arkológiák. Szállodák és erkélyek, kupolák és párában úszó függőfarmok, hidroponikus termesztésű növényektől zöldellő levélfüggönyök, teljes spektrumú megvilágításban ragyogva. Fényből rakott geometrikus formák töltötték meg a sivatagos tájat, fölöttük pedig ott pislákolt a Teve Team harci nyelvén írt elektronikus graffiti.

A hirdetőtáblák műsorokat és partikat ígértek, italokat meg pénzt, a taktikai szemüvegek pedig célokká és behatolási pontokká konvertálták őket. A szűk, zsúfolt városi kanyonok, amelyeket úgy terveztek meg, hogy felgyorsítsák a sivatagi szeleket, egyszeriben mesterlövész-utcákká váltak, az irizáló, fotovoltaikus festékkel bevont tetők bevetési zónák lettek, a Cypress arkológiák pedig magaslati pontok és elsődleges támadási zónák – ugyanis ezek uralták Vegas látképét, és magasan minden más fölé tornyosultak, jóval a Bűn Városának régi, nagyravágyó és merész felhőkarcolói fölé.

Vegas egy határozott, fekete vonallal ért véget.

A harci szoftver észlelte az élőlények hűvös foltjait az ezredfordulós lakónegyedek romjai között: több négyzetkilométeren át terpeszkedő, mára haszontalanná vált külvárosok, amelyek csak tűzifának voltak jók, és csak a rézdrótok értek belőlük valamit. Mindez azért, mert Catherine Case egyszer úgy döntött, többé nem érdemlik meg a vizet.

Elszórt, magányos tábortüzek törték meg itt-ott a feketeséget, az aszott texasiak és zónalakók jelzőfényei, akiknek nem volt elég pénzük, hogy bejussanak egy Cypress arkológiába, és nem volt máshová menniük. Colorado Királynője igazi mészárlást rendezett az ilyen városnegyedekben: ezek voltak az első sírkertjei, amelyek abban a másodpercben keletkeztek, hogy elzárta a vizüket.

– Ha nem tudnak vigyázni a vízvezetékeikre, igyanak port – mondta Case.

Emiatt még mindig küldtek neki halálos fenyegetéseket.

A helikopterek elsuhantak az utolsó romos külvárosi ütközőzóna fölött, és kiértek a nyílt sivatagba. Nappal igazi ószövetségi látvány volt: kreozotcserjék és magányos, tövises józsuafák tarkították. Jukkafélék, kiszáradt medrek, halvány kavicsos homok, kvarckavicsok.

A sivatag teljesen fekete volt, és már le is hűlt egy kicsit, mióta a nap utolsó vékony fénycsíkja is eltűnt a láthatárról. Hamarosan előbukkannak majd az állatok: csaknem szőrtelen prérifarkasok, gyíkok és kígyók, meg a baglyok. Egy egész világ kel életre. Miután lemegy a nap, egy teljes ökoszisztéma bújik elő odvakból, földi és faüregekből és a kövek alól.

Angel figyelte a sivatag túlélő lakóinak apró hőfoltjait, miközben azon töprengett, vajon a homokrengeteg visszanéz-e rá. Talán egy aszott prérifarkas felkapja a fejét a Teve Team távoli rotorzajára, és rácsodálkozik a szárnyra kapott emberekre.

Így telt el egy óra.

– Közeledünk – törte meg a csendet Reyes. Hangja szinte áhítatos volt. Angel előrehajolt, és a tájat fürkészte.

– Ott van – mondta Gupta.

A folyó fekete szalagja kanyarogva átszelte a sivatagot, és mély medret vájt a hegyek közé.

Holdfény csillant a fodrozódó víztükrön.

A Colorado-folyó.

Kígyóként tekergett a fakó sivatagi tájon. Kalifornia még nem szívószálazta be ezt a részét, de csak idő kérdése volt. Nem hagyhatják, hogy csak úgy elpárologjon az a sok víz. Egyelőre még szabadon csordogált, kiszolgáltatva az égnek és a gárdisták tekintetének.

Angel mindig csodálattal nézett le a folyóra. Még a rádióban is elnémultak a beszélgetések a rengeteg víz láttán.

Bár az aszályok és elterelések jócskán leapasztották, a Colorado még így is áhítatot ébresztett az emberekben. Évente több mint három és fél milliárd köbméteres vízhozam, ami csak az ötöde volt egykori mennyiségének, de még így is rengetegnek tűnt odalent, a földön.

Nem csoda, hogy a hinduk bálványozták a folyókat, gondolta Angel.

Fénykorában a Colorado több mint ezer kilométeren át haladt a Sziklás-hegység hófehér csúcsaitól Utah vörös kanyonjain át a Csendes-óceán kék vizéig, gyorsan, akadályok nélkül. Amerre járt, életet teremtett.

Ha egy földműves el tudta terelni, vagy egy család kutat tudott fúrni mellette, vagy egy kaszinófejlesztő szivattyút tudott tenni rá, mélyen kortyolhatott a lehetőségből. Akkor a negyvenöt fokos hőséget is túl lehetett élni. Egy egész város virágozhatott a sivatagban. A folyó olyan áldás volt, mintha a Szűzmária lett volna.

Angel eltűnődött, hogyan nézhetett ki a folyó, amikor még szabadon és gyorsan áramlott. Manapság lassan és sekélyen csordogált, hatalmas duzzasztógátak fogták meg. A Blue Mesa, a Flaming Gorge, a Morrow Point, a Soldier Creek, a Navajo, a Glen Canyon, a Hoover és a többi. Ahol a gátak feltartották a folyót, ott tavak nőttek, visszatükrözve a sivatagi eget és napot. A Powell-tó. A Mead. A Havasu.

Manapság már egy csepp víz sem jutott el a mexikói határig, bármennyit hivatkoztak is a déliek a Colorado-folyó Egyezményre és a Folyó Törvényére. A Kartellállamokban a gyerekek úgy nőttek fel és haltak meg, hogy azt hitték, a Colorado is csak egy mítosz, mint a chupacabra, amiről Angel nagynénje mesélt neki. Utah és Colorado állam szinte hozzá sem érhetett az alattuk elsuhanó vízhez.

– Tíz perc az érkezésig – jelentette be Reyes.

– Van rá esély, hogy harcoljanak?

Reyes a fejét rázta.

– A zónalakóknak nincs mivel megvédeniük magukat. A katonáik többsége le van kötve a sarkvidéken.

Ez is Case műve volt. Megkent néhány keleti parti politikust, akiket nem érdekelt, mi történik a kontinensnek ezen a felén. Kurvákkal, kokainnal és Super PAC pénzzel tömte ki őket, hogy amikor a vezérkar rájött, hogy sürgősen meg kell védeni az északi kátrányhomok vezetékeket, véletlenül csak az Arizonai Nemzeti Gárda sivatagi patkányai voltak bevethetőek.

Angel emlékezett rá, ahogy a híradóban látta, hogyan hajózzák be őket, miközben csak úgy sistergett a kép. Élvezettel nézte, ahogy az újságírók verték a hazafiasság nagy tam-tam dobját, fél szemüket a növekvő nézettségükön tartva. A közönség ismét tökös amerikainak érezhette magát. A firkászok legalább ebben jók voltak. Amerika néhány pillanatig megint úgy érezhette, hogy van valami a lába között, amit lóbálhat.

Szolidaritás, bébi!

A Teve Team két tucat helikoptere bevágott a folyó vájta kanyonba, és a fekete víztükör fölött suhant tovább. Követték a szeszélyes kanyarulatokat a meredek sziklafalak között, a lágy íveket a célpontjuk felé.

Angel elvigyorodott, ahogy elöntötte az ismerős érzés, az adrenalin szétáramlása a testében: mindenki megtette a téteket, és már csak arra várt, hogy az osztó felfedje a lapjait.

A mellkasához szorította a bírósági végzést, tele pecsétekkel és hologramos bélyeggel. A perek és fellebbezések rituáléinak terméke, amely ahhoz a pillanathoz vezet, amikor lekerülnek a kesztyűk.

Arizona azt sem fogja tudni, mi történt velük.

A férfi felnevetett.

– Változnak az idők, az már biztos.

Gupta felnézett a gépágyú kijelzőjéről.

– Mondott valamit?

Még fiatal, emlékeztette magát Angel. Olyan fiatal, mint amikor Case őt tolta be a gárdisták közé, és megkapta a végleges lakhatási engedélyét. Szegény, elkeseredett deportált volt, aki mindenre hajlandó, hogy a határ jobbik oldalán maradjon.

– Hány éves vagy? – kérdezte. – Tizenkettő?

A nő szúrós tekintettel nézett rá, majd visszafordult a célzórendszer felé.

– Húsz. Vénember.

– Ne duzzogj. – Lemutatott a Coloradóra. – Még túl fiatal vagy, hogy emlékezz, régebben milyen volt. Akkoriban még úgy ment, hogy leültünk egy csomó ügyvéddel és papírokkal, egy rakás bürokratával…

Elhallgatott, emlékezetében felötlöttek azok a régi, szép napok, amikor még testőrként állt Catherine Case mögött a kopaszodó hivatalnokokkal, városi vízügyi igazgatókkal, a Visszanyerési Hivatal vagy a Belügyminisztérium embereivel folytatott tárgyalásain. Köbméterekről, visszanyerési irányelvekről, szennyvíz-gazdálkodási hatékonyságról, újrahasznosításról, párolgáscsökkentésről és folyóborításokról egyezkedtek, tamariszkuszok, nyárfák és fűzfák kiirtásáról. Mindenki csak a napozószékeket rendezgette a Titanicon. Mindenki a szabályok szerint játszott, és elhitte, hogy van megoldás rá, hogy jusson is, maradjon is. Úgy tettek, mintha készek lettek volna együttműködni és közösen keresni kiutat a problémából, ha elég okosan állnak hozzá.

Aztán jött Kalifornia, széttépte a szabálykönyvet, és egy egészen új játékba kezdett.

– Nem fejezi be? – kérdezte Gupta.

– Nem – rázta a fejét Angel. – Megváltozott a játék, ennyi. Case elég jól játszott a régi szabályok szerint is.

Megkapaszkodott a székében, amíg a helikopterek átbuktak a kanyon pereme fölött, hogy lecsapjanak a célpontjukra.

– Ezt az új játékot is elég jól nyomja.

Előttük ott ragyogott a célpont, egy egész komplexum magányosan, a sivatag közepén.

– Ott van.

Kezdtek kialudni a fények.

– Tudják, hogy jövünk – mondta Reyes, és utasításokat kezdett darálni a rádión.

A többi helikopter szétrebbent, és kiszemelték lehetséges célpontjaikat, ahogy lőtávolba értek. A vezérhelikopter alacsonyabbra ereszkedett két drón kíséretében. Angel taktikai szemüvegén át látta, ahogy néhány helikopter előrement, és megnyitotta a légteret. Süllyedés közben a férfi összeszorította a fogát, és erősen kapaszkodott, miközben a gépük összevissza imbolygott, és figyelték, elkezdenek-e lőni rájuk lentről.

A távolban, a horizonton látszott Carver City vörhenyes ragyogása. A lakóházak és felhőkarcolók fényei szétszóródtak az éjszakai égbolt előtt. Sok-sok elektromosság. Izzók, neonok, légkondik.

Sok-sok élet.

Gupta leadott egy rövid sorozatot. Valami felrobbant odalent, lángfelhő szökkent a levegőbe. A harci helikopterek elsuhantak a szivattyúk és víztározók fölött. Mesterséges tavacskák között csövek futottak mindenfelé.

A fekete Apache-ok leereszkedtek a háztetőkre és parkolókba, fegyveresek pattantak ki belőlük és szóródtak szét. Még több helikopter landolt óriási szitakötőként a szabad felületeken, a rotorszél kvarchomokot kavart fel, ami a földet érés után egyből csípni kezdte Angel arcát.

– Showtime! – intett neki Reyes. Angel még egyszer ellenőrizte a mellényét, és megigazította a sisakja pántját.

– Nem kell egy pisztoly, vénember? – kérdezte Gupta vigyorogva.

– Minek? – kérdezett vissza Angel kiszállás közben. – Ezért vagy te itt.

A gárdisták körbevették, és együtt indultak meg az erőmű főbejáratához.

Reflektorok gyulladtak fel, munkások sereglettek elő az épületekből. Ők már tudták, mi fog történni. A Teve Team előreszegezett fegyverrel közelített, éberen figyeltek minden mozgó célpontot. Gupta füleséből felerősített parancsok harsogtak.

– Mindenki a földre! LE! Gyerünk!

A civilek szót fogadtak, és lehasaltak.

Angel odakocogott egy összekuporodott, rémült nőhöz, és meglobogtatta előtte a papírjait.

– Van itt valahol egy Simon Yu nevű ember? – kiáltotta, túlharsogva a rotorok zaját.

Az asszony túl riadt volt, hogy válaszoljon. Puhány, fehér nő barna hajjal. Angel elvigyorodott.

– Csak papírokat kézbesítek, asszonyom.

– Odabent – nyögte ki végül a nő.

– Kösz – veregette vállon Angel. – Menjenek szépen távolabb a kollégáival, rendben? Hátha felforrósodik a helyzet.

Kíséretével együtt benyomult az üzem ajtaján, a fegyveresek ék alakban, az élén Angellel. A civilek sietve a falhoz lapultak, amíg a Teve Team elhaladt mellettük.

– Megjött Vegas! – rikoltotta Angel. – Bokafogás, fiúk-lányok!

Gupta kierősített parancsai elnyomták a hangját.

– Tűnjenek innen! Mindenki! Harminc percük van elhagyni a területet. Aki marad, az végrehajtást akadályoz.

Angel és csapata elérték a vezérlőtermet: lapos képernyőkön pörögtek a számítógépek által ellenőrzött elfolyási adatok, vízminőségi értékek és vegyi értékek, a szivattyúk hatékonysága… közöttük meglepett vízmérnökök pattantak fel ültükből a jövevények láttán.

– Merre találom a főnököt? – tudakolta Angel. – Ide nekem egy Simon Yu-t.

Egy férfi kihúzta magát.

– Én vagyok Yu.

Sovány, napbarnított, kopaszodó férfi volt. Keresztbe fésülte a haját, arcát régi pattanásnyomok tarkították.

Angel a kezébe nyomta a papírokat, miközben az emberei szétszóródtak a vezérlőteremben.

– Le vannak kapcsolva.

Yu esetlenül kapott a papírok után.

– A fenéket vagyunk! Ez még nem jogerős.

– Holnap lehet fellebbezni – mondta Angel. – Ma még lekapcsolási parancs van érvényben. Nézze meg az aláírást.

– Százezer embernek szolgáltatunk vizet. Nem zárhatja el a csapot csak úgy!

– A bírók szerint mienk a szenior jog – felelte Angel. – Örülhet, hogy megtarthatják, ami már a csövekben van. Ha beosztják, még néhány napig kitartanak vödrökkel és palackokkal, amíg teljesen kiürül.

Yu átlapozta a végzést.

– Az egész intézkedés nevetséges. Maradunk, és holnap fellebbezünk. Ez az ítélet… még alig létezik. Holnap eltörlik.

– Tudtam, hogy valami ilyesmit fog mondani. A gond az, hogy most még nincs holnap. Ma pedig a bíróság kimondta, hogy nem lophatják tovább Nevada vizét.

– Felelősségre lesznek vonva! – fröcsögte Yu. Hősies erőfeszítést tett, hogy lehiggadjon. – Maga is tudja jól, hogy ez mennyire komoly. A maga lelkén szárad, bármi történjen is Carver Cityvel. Vannak biztonsági kameráink. Az egész nyilvános lesz. Nem akarhatja, hogy a maga fejére szálljon, ha bíróság elé kerül az ügy.

Angel arra jutott, kedveli a kopaszodó kis bürokratát. Simon Yu elhivatott volt. Az az érzése támadt vele kapcsolatban, hogy egyike azoknak a hivatali jófiúknak, akik azért kapták meg a melót, mert jobbá akarták tenni a világot. Igazi, régi vágású közszolga, aki a régi rend szerint dolgozott az emberiség boldogulásáért.

Most pedig itt állt, és Angelt győzködte, kijátszva a „gondoljuk végig józanul” és a „ne hamarkodjuk el” kártyákat.

Kár, hogy már nem ezt a játékot játszották.

– Sok embert magára fog haragítani. Befolyásos embereket – folytatta Yu. – Nem fogja megúszni. A szövetségiek nem fogják hagyni.

Kicsit olyan volt, mint egy dinoszaurusszal találkozni, döntötte el Angel. Valamelyest ledermedt tőle az ember, de aztán felmerült a kérdés, hogy a fickó eddig hogyan maradt életben.

– Befolyásos emberek? – mosolyodott el udvariasan. – Talán titkos megállapodásuk van Kaliforniával, amiről nem tudunk? Övék ez a víz, csak nekünk nem szóltak? Csak mert nekem nagyon úgy tűnik, hogy valami vacak junior vízjogokra hivatkozva szivattyúzzák el a vizet, amit valami szakadt farmertől vettek másodkézből, és nincs is több kijátszható lapjuk. Ez a víz már régóta a miénk kellene legyen. A papírok is ezt mondják.

Yu szúrós tekintettel nézett Angelre.

– Ugyan, Yu. – Angel barátságosan megöklözte a férfi vállát. – Ne legyen annyira letörve. Mindketten elég régóta csináljuk ezt, hogy tudjuk, valakinek veszítenie kell. A Folyó Törvénye kimondja, hogy a szenior jog mindent visz. A junior jogok… már kevésbé.

– Kit fizettek le? Stevenst? Arroyót?

– Számít?

– Százezer ember életéről van szó!

– Akkor nem kellett volna vacak jogokra bízniuk magukat – jegyezte meg Gupta a vezérlőterem túloldaláról, ahol a szivattyúmonitorok villogó fényeit vizsgálgatta.

Angel próbálta elfojtani a vigyorát, miközben Yu a nőre meredt.

– A katonának igaza van, Yu. Itt a végzés. Huszonöt percet kapnak a távozásra, utána kilövök pár Hadest és Hellfire-t a kócerájra. Addig húzzanak biztonságos távolságba.

– Felrobbantanak minket?

Néhány katona elnevette magát.

– Látta, hogy helikopterekkel jövünk, nem? – szólt vissza neki Gupta.

– Én nem megyek sehova – válaszolta Yu fagyosan. – Megölhetnek, ha akarnak. Majd meglátjuk, annak mi lesz a vége.

Angel felsóhajtott.

– Egyszerűen tudtam, hogy túl gerinces lesz.

Mielőtt Yu visszavághatott volna, Angel megragadta és a földhöz vágta. Beletérdelt a bürokrata hátába, és hátracsavarta az egyik karját.

– Elpusztítják…

– Igen, igen, tudom – dünnyögte Angel, miközben a másik kezét is megragadta, és összebilincselte. – Egy egész kibaszott várost. Százezer élet. Meg valakinek a golfpályája. De ahogy maga is megjegyezte, a holttestek bonyolítják a helyzetet, úgyhogy kivisszük innen. Majd holnap beperel minket.

– Ezt nem tehetik! – kiabált Yu a padlóba nyomott arccal.

Angel letérdelt a tehetetlen férfi mellé.

– Úgy érzem, túlságosan mellre szívja, Simon. Pedig nem kéne. Csak fogaskerekek vagyunk egy hatalmas gépezetben, rémlik? – Talpra rántotta Yu-t. – Ez az egész nagyobb mindkettőnknél. Mi csak a dolgunkat végezzük.

Taszított egyet a bürokratán, és elkezdte kiterelgetni az ajtón, miközben visszaszólt Guptának.

– Nézzetek körül rendesen, hogy minden üres legyen. Tíz perc múlva lángokban álljon az egész épület.

Reyes kint várta őket a helikopter ajtajánál.

– Zónalakók közelednek! – kiáltotta.

– Az nem jó jel. Mennyi időnk van?

– Öt perc.

– A picsába – dünnyögte Angel, és kört rajzolt a levegőbe az ujjával. – Akkor pörgessük fel! Megvan, amiért jöttem.

A helikopterek rotorjai éles visítással életre keltek. Hangjuk elnyomta Yu következő szavait, de az arckifejezése elég volt, hogy Angel átérezze a gyűlöletét.

– Ne szívja mellre! – kiáltotta oda a bürokratának. – Egy év múlva simán felvesszük Vegasba! Túl jó szakember, hogy itt pazarolja a tudását. Az SNWA-nak szüksége van a magafajtára!

Megpróbálta betuszkolni Yu-t a helikopterbe, de a férfi ellenállt, csak hunyorogva meredt Angelre a rotorszél által felvert porban. A többi helikopter lassan fölemelkedett, mint egy felhőnyi sáska. Rántott egyet a bürokratán.

– Ideje menni, vénember!

– A fenéket!

Hirtelen, meglepő erővel tépte ki magát Angel szorításából, és nekiiramodott visszafelé, a víztározó épületébe, hátrabilincselt kézzel, elszántan.

Angel grimaszolva nézett Reyesre.

Az elhivatott barom. Ez az aktakukac még az utolsó pillanatban is ragaszkodott a hivatalához.

– Mennünk kell! – kiáltotta Reyes. – Ha a zónalakók ideérnek a helikoptereikkel, nem kerüljük el a tűzharcot. Akkor tényleg a nyakunkba szakad az FBI. Az autópályás tűzharcra rohadt kényesek. Mennünk kell!

Angel Yu után nézett.

– Adj még egy percet.

– Harminc másodperced van.

Most rajta volt a sor, hogy szúrós tekintetet meresszen a pilótára, aztán megiramodott a bürokrata felé.

Körülötte lassan felszállt az összes helikopter, és távolabb imbolyogtak, mint a forró szél által felkavart száraz levelek. Angel hunyorogva futott át a mesterséges kis homokviharon.

Az üzem ajtajánál érte utol Yu-t.

– Meg kell hagyni, maga makacs egy alak.

– Eresszen el!

Angel határozott mozdulattal földre teperte, amitől elakadt a férfi lélegzete. Angel kihasználta a kábultságát, és a bokáit is összebilincselte.

– Hagyjon békén!

– Máskor simán elvágnám a torkát, mint egy malacnak – dünnyögte Angel, miközben a vállára vette a tehetetlen férfit. – De mivel mindent szabályosan és nyilvánosan csinálunk, ez sajnos nem lehetséges. Azért ne kísértsen. Komolyan.

Visszaindult az egyetlen, még a földön álló helikopterhez.

Az üzem utolsó alkalmazottai is autókba vágták magukat, és porfelhőt húzva elhajtottak Carver City felé. Mint patkányok a süllyedő hajóról.

– Siess már! – meredt Reyes Angelre.

– Itt vagyok. Mehetünk!

A helikopterbe dobta Yu-t, és még a leszállótalpon állt, amikor a gép elemelkedett a talajtól. Erősen kapaszkodva húzta be magát a fülkébe.

Gupta már a géppuskánál volt, és tüzet nyitott, mialatt Angel beszíjazta magát. A taktikai szemüvegén már pörögtek a tüzelési adatok. Kikukucskált a nyitott ajtón, és figyelte, ahogy a szoftver felosztja a víztározó épületeit célpontokra: a szűrőket, szivattyúkat, generátorokat, tartalék generátorokat…

Rakéták szökkentek elő a helikopterek vetőcsöveiből, tűzcsíkot húztak maguk után, aztán hangos robajjal széttépték a Carver City-i víztározó létesítményt.

Tűz és füst gombafelhői emelkedtek az éjszakai égre és festették narancssárgára a sivatagot, meg a lebegő helikopterek rovarformáit, amint újabb rakétákat indítottak útjukra.

Simon Yu Angel lábánál feküdt bilincsben, és tehetetlenül nézte, ahogy eddigi világa darabokra robban.

A robbanások pislákoló fényében látta a bürokrata arcán végigcsorduló könnyeket. Víz patakzott a szeméből, ami a maga módján ugyanúgy árulkodó volt, mint az izzadság: Simon Yu meggyászolta a helyet, amelyet mindenáron meg akart védeni. A baleknak biztosan jég volt a vére helyén. Nem úgy nézett ki, de tuti jeges volt.

Kár, hogy ez nem segített.

Ezek már a végítélet napjai, gondolta Angel, miközben újabb rakéták csapódtak a víztározóba. Ez már kurvára a világvége.

Aztán, ennek a gondolatnak a nyomán, újabb, kéretlen belátás fogalmazódott meg benne.

Ezek szerint én vagyok az Ördög.

2. FEJEZET

Lucy eső hangjára ébredt. Áldott, lágy kopogás. Több mint egy év után végre lazíthatott egy kicsit.

Az oldódó feszültség olyan hirtelen jött, hogy egy pillanatig úgy érezte, mintha hélium töltötte volna meg. Súlytalanság. Minden szomorúság és iszonyat lepergett róla, levedlette, mint kígyó a bőrét, mert túl fojtogató volt, merev és száraz, nem tudott többé megmaradni benne. Emelkedett.

Új volt és tiszta, könnyebb a levegőnél is. Zokogott a megkönnyebbüléstől.

Aztán teljesen felébredt, és rájött, hogy nem eső kopogott az ablakokon, hanem a por, az élet súlya pedig ismét maximális erővel zuhant rá.

Mozdulatlanul feküdt az ágyban, reszketett az elveszített álom emlékétől, és a könnyeivel küszködött.

A homok rendületlenül kaparászta az üveget.

Pedig az álom olyan valóságosnak tűnt: az eső zuhogása, a levegő lágysága, a virágzó növények illata. Bőrének összezárult pórusai és a sivatag kemény agyagja kitágult, és örömmel fogadta az ajándékot – a föld és Lucy teste elnyelte az égből érkező víz csodáját. Istenvíz. A telepesek így nevezték egykor, amikor benépesítették a prérit, és továbbterjeszkedtek, a Sziklás-hegység felé.

Istenvíz.

Víz, amely az égből hullott, magától.

Lucy álmában olyan gyengéd volt, mint egy csók. Áldás és megváltás, egyenesen a mennyekből. De most már eltűnt. Az ajka cserepes volt.

Lucy lerúgta magáról az átizzadt takarót, és kikukucskált az ablakon. Az a kevés utcai lámpa, amit a bandák még nem lőttek ki, halvány holdként pislákolt a vörhenyes ragyogásban. A vihar egyre sűrűbb lett, az utcai fények a szeme láttára sötétedtek el, csak a szemhéja mögött villódzott még az emlékük egy darabig. A fény lassan eltűnt a világból. Mintha olvasott volna valami hasonlóról egyszer… valami ősi, keresztény dolog volt. Jézus halála, talán… örökre elsötétült a fény.

Jézus kialszik, és a Santa Muerte jön helyette.

Visszamászott az ágyába, és nyújtózkodott egyet a matracon, hallgatta, ahogy a szél felkorbácsolja az éjszakát. Odakint valahol egy kutya vonyított. Talán kóbor volt, és menedéket keresett a szél elől. Reggelre megdöglik, az Aszályok Atyaúristenének újabb áldozata lesz.

Az ágya alól halk szűkölés válaszolt a könyörgő vonyításra: Sunny kuporgott reszketve a sötétben.

Lucy megint kikászálódott az ágyból, hogy megtöltsön egy tálat vízzel a kannából. Reflexből ellenőrizte a szintjét, pedig már előre tudta, hogy hetvenöt literen fog állni a kijelző. Mégis rápillantott a ledes panelre, csak hogy megerősítse, amit már amúgy is tudott.

Leguggolt az ágy mellé, és a kutya felé tolta a tálat.

Sunny nyomorúságos pofával pislogott ki a sötétből. Nem akart kijönni inni.

Ha babonás lett volna, most gyanakodni kezd, hogy az ausztrál juhászkutya tud valamit, amit ő nem. Talán megérzett valamit a levegőben, mondjuk az ördög szárnycsapkodását a ház fölött.

A kínaiak szerint az állatok megérezték a földrengéseket, és katasztrófák megjóslására használták őket. A régi Kína kommunistái egyszer kilencvenezer embert evakuáltak Hajcseng városából egy földrengés elől, mert az állatok órákkal korábban jelezték. Életeket mentettek, mert bíztak az állatokban, hogy olyasmiket tudnak, amiket az emberek nem.

A Taiyang International egyik biotechnikusa mesélt erről egyszer Lucynek. Ezzel akarta illusztrálni, milyen tisztán látta a világot Kína, és hogyan terveztek előre. Ezért is lett ellenállóbb, kitartóbb Amerikához képest, ami megroppant a szárazságtól.

Ha egy állat beszélt, arra oda kellett figyelni.

Sunny az ágy alatt kuporgott a sarokban, rángatózott, és halkan, folyamatosan nyüszített.

– Gyere elő!

Meg sem mozdult.

– Ne csináld! A vihar kint van. Nem itt bent.

Semmi.

Lucy törökülésben leült a padlóra, és a kutyát méregette. A kőpadló legalább hűvösebb volt.

Miért nem aludt ő maga is a földön? Miért fáradt egyáltalán ággyal meg takaróval a nyáron? Vagy éppen ősszel és tavasszal, ami azt illeti.

Lucy hasra feküdt a kövön, élvezte, ahogy meztelen bőrének nyomódik, aztán benyúlt az ágy alá Sunnyért.

– Semmi bajunk – dünnyögte a kutya bundáját cirógatva. – Shh. Shh. Semmi baj. Minden rendben.

Megpróbált maga is lenyugodni, de ideges remegése csak nem akart alábbhagyni. Nyugtalanító, bizsergő érzése támadt.

Nem csoda, hogy a kutya is az ágy alá bújt. Bármennyire is próbálta meggyőzni magát, hogy Sunny megbolondult, agya hátsó zugában hinni kezdett a kutya jelzésének.

Valami volt odakint, valami sötét és éhes, Lucy pedig nem tudta elhessegetni az érzést, hogy az a rém éppen felé fordította a tekintetét… feléjük és szerény, biztonságos kis szigetük felé, amit az otthonuknak neveztek.

Lucy felkászálódott, és ellenőrizte a reteszeket a porszoba ajtaján.

Paranoiás vagy.

Sunny megint nyüszített.

– Csend legyen.

Még a saját hangja is zavarni kezdte.

Tett egy kört a házban, ellenőrzött minden ablakot, minden szigetelést, aztán hirtelen megijedt a saját tükörképétől a konyhaablakban.

Ezt nem húztam be?

Elhúzta a guatemalai mintás függönyt az üveg előtt, félig-meddig arra számítva, hogy egyszer csak egy arc jelenik meg a sötétségben. Babonaság és abszurd volt azt képzelni, hogy bárki is lehet odakint ilyen viharban, de azért felvette a farmerját, hogy felöltözve jobban érezze magát. Legalább mentálisan felvérteződött, de cserébe letett az alvásról. Kizárt, hogy vissza tudjon feküdni, amikor a vihar így felfokozta nyugtalanságát.

Akár dolgozhatok is.

Kinyitotta a laptopját, és leolvastatta az ujjlenyomatát az érintőpanelen. Odakint a szél tovább ostorozta a házát, amíg ő begépelte a jelszavát. A ház akkumulátorának töltöttsége alacsonyabban volt, mint szerette volna. Húsz év garancia volt rájuk, de Charlene mindig azt mondta, hogy az ilyesmi hülyeség. Lucy csak remélte, hogy reggelre elvonul a vihar, hogy lesöpörhesse a napelemeket, és feltöltse az akksikat.

Sunny megint szűkölni kezdett.

Lucy nem foglalkozott vele tovább, inkább bejelentkezett a bevételkövető felületre.

Korábban publikált egy cikket, amelyhez Timo készítette a fotókat. Ha őszinte akart lenni, be kellett ismernie, hogy a képek adták el a sztorit: egy teherautó ruhákkal és mindenféle holmikkal, tengelyig süllyedve a homokba a Phoenixből kivezető úton, ahol elakadt. Az összeomláspornó legújabb fejezete. A sztori keringett már egy ideje a neten, többen átvették, szépen gyűjtögette a klikkeket és a bevételt, de Lucyt kicsit meglepte, hogy nem kapott akkora figyelmet, mint amekkorát remélt.

Nézegette a híroldalakat, próbált rájönni, vajon miért nem volt nagyobb forgalma. Valami történt a Colorado-folyónál: tűzharc vagy robbantás.

#CarverCity, #Colorado, #FeketeHelikopterek…

A nagyobb hírcsatornák már rá is kattantak. Lucy megnyitott egy videót, és nézte, ahogy egy vízügyi hivatalnok átkokat szór Las Vegasra. Ha nem lett volna mögötte az égő telep látványa, hogy nyomatékot adjon a szavainak, Lucy elkönyveli őrültnek, ahogy vízvadászokról és kommandókról hadar a kamerába.

A kopaszodó férfi éppen azt magyarázta, hogy a nevadai gárdisták elrabolták, aztán kitették a sivatagban, hogy gyalog kelljen visszamennie szétlőtt telepe roncsaihoz.

– Ez Catherine Case műve volt. Teljesen figyelmen kívül hagyta, hogy fellebbezni készültünk. Nekünk is vannak jogaink!

– Perelni fognak?

– Még szép! Case ezúttal túl messzire ment.

Egyre több oldal kapta fel a sztorit. A helyi, arizonai állomások és médiaszemélyiségek már kongatták a harangokat, és gerjesztették a jogos haragot, további találatokat és forgalmat generálva a feltöltött képek alatt. Ha majd a hozzászólások is berobbannak, még több bevételt hoz a történet, különösen, ha terjedni kezd a közösségi oldalakon.

Lucy megjelölte a sztorit a követőinek, de a vihar és a távolság miatt már lecsúszott a lehetőségről, hogy neki is csurranjon valami a látogatottságból azon túl, hogy hivatkozik más újságírókra.

Ettől függetlenül azért feltette a hírt a saját oldalaira is, hogy az olvasói tudják, tisztában van Carver City kiszárításával. Aztán a saját, elsődleges forrásai felé fordította a figyelmét, és nyomokra vadászott a közösségi média viharos vizein. Olyan történetet keresett, amit elsőként találhat meg és a sajátjaként tálalhat.

Tucatnyi új hozzászólás érkezett a #PhoenixALefolyoban hashtagen:

Ma újra megpróbáltam lelépni, csak jött egy újabb rohadt vihar. #Depis #PhoenixALefolyoban

Honnan tudod, hogy a végét járod? A saját vizeletedet iszod, és azt mondod magadnak, hogy csak forrásvíz. #PhoenixALefolyoban #ImadomAClearsacet

Király! Megyünk északra! #BCLotto #Csaluzerek

Helikopterek a kanyonban. Tudja valaki, mi történik? #Colorado #FeketeHelikopterek

Még mindig az ajtóm előtt vannak! Mi ez a felhajtás?!! @PhoenixPD

Ne menjetek a 66-os úton. #KaliMilicia #Dronok #MM16

WTF? Mikor zárt be a Samm’s? #Innomkell #PhoenixALefolyoban

Kép: PHOENIX FELTÁMAD óriásplakát teledobálva Clearsacekkel. LOL. #PhoenixALefolyoban. #PhoenixArts #PhoenixFeltamad

Évek óta figyelte a phoenixiek profiljait, hashtagjeit és hozzászólásait. A város összeomlásának járulékos térképét alkották, egy fizikai katasztrófa virtuális visszhangjait.

A képzeletében Phoenix úgy létezett, mint egy víznyelő, ami mindent magába szippant, épületeket, életeket, utcákat, történelmet – a katasztrófa tágra nyílt állkapcsába, homokostul, kaktuszostul, mindenestül.

Lucy pedig a gödör peremén keringett, és dokumentálta az egészet.

A kritikusai szerint ő is csak egy katasztrófapornós volt, amivel rosszabb pillanataiban egyet is tudott érteni: ő is csak egy újságíró, aki ütős képekre vadászik, mint azok a keselyűk, akik megszállták Houstont egy hatos erősségű hurrikán után, vagy a Detroitot elnyelő természet szenzációhajhász képeinek fotósai. Jobb napjain azonban az volt az érzése, hogy nem erotizálta a város haláltusáját, hanem a jövő után ásott a tátongó gödörben. Mintha azt akarta volna mondani, hogy „Ezek vagyunk mi, így fogjuk végezni. Csak egy kijárat van, és mind ugyanazt használjuk.”

Amikor először érkezett a városba, még zöldfülű riporterként, nem érezte annyira személyesnek az ügyet. Akkoriban a zónalakók kárára poénkodott, élvezte a könnyű sztorikat és a mikrotranzakciós bevételeit. Gyorsan keresett jó pénzt a kukkolással.

#Kattintasgyar

#Osszeomlasporno

#PhoenixALefolyoban

Phoenix lakói és a külvárosaik lettek az új texasiak, a holdkóros Víg Vándorok, Lucy és a CNN-es, Xinhuás, Kindle Post-os és AFP-s, meg persze Google/New York Times-os kollégái pedig vidáman élősködtek a hulláikon. Az egész ország követhette Texas összeomlását, mindenki tudta, mi a dolgok menete. Phoenix lett az új Austin, csak nagyobb, durvább és teljesebb.

Összeomlás 2.0: Tagadás, Összeomlás, Elfogadás, Menekültek.

Lucy ott volt, amikor a zónalakók elérték a határt. Ott állt közöttük, vagy inkább fölöttük, és mikroszkóp alá vette a holttestüket, egy üveg hideg Dos Equisszel a kezében.

#InkabbOkMintMi

De aztán találkozott néhány zónalakóval. Gyökeret eresztett a városban. Segített Timónak kibelezni a házát, elbontani a csöveket, kitépkedni a rezet a falakból, mintha egy hulla csontjait fűrészelték volna.

Kiszedték az ablakokat, azok voltak a kikanalazott szemek, amelyek nélkül a ház vakon meredt az utca túloldalán álló, hasonlóan üres tekintetű házakra. Lucy megírta az élményt: a családi ház történetét, ami három generációt is felnevelt, aztán értéktelenné vált, mert a városrész kiszáradt, és Phoenix nem engedte meg, hogy leágaztassanak egy új vezetéket.

#Osszeomlasporno, persze, csakhogy most Lucy lett az egyik szereplő Timóval és annak húgával, Amparóval, meg a hároméves lányával, aki csak sírdogált, miközben a felnőttek tönkretették az egyetlen házat, amelyet valaha is látni fog.

Sunny megint nyöszörgött az ágy alól.

– Majd elmúlik – mondta Lucy szórakozottan, de közben elgondolkodott, vajon tényleg elmúlik-e.

A meteorológusok szerint lehet, hogy új homokviharrekord áll be. Idáig hatvanötöt jegyeztek fel, és még több ígérkezett.

De mi van, ha a viharoknak nincs határa?

A meteorológusok úgy beszéltek az időjárásról, mintha lehetnének rekordok, amiket meg lehet dönteni, mintha lett volna valami mintázat, amit megfejthetnek. A tévés időjósok aszályról beszéltek, de az aszály szóban az is benne volt, hogy egyszer véget ér. Egy múló esemény volt csupán, és nem status quo.

Talán egyetlen, folyamatos homokviharra vannak kárhoztatva, a por és az erdőtüzek füstjének felhőire és az aszály csapásaira, ahol az egyetlen mérésre érdemes rekord az, hogy hány napon lehet látni a tiszta eget.

Egy hírértesítő ablak ugrott fel Lucy képernyőjén. A rádiója is életre kelt, a rendőrségi sávon feltámadt az élet. Valami nem stimmelt a hírrel. A közösségi oldalon is megjelentek az első fecskék.

Zsaruk a Hilton6 előtt. Tuti vannak hullák is.

#PhoenixALefolyoban

További erősítést hívtak.

Nem egy halott prosti lehetett, vagy egy FV-gyári munkás, akinek megerőszakolt holttestét egy kiszáradt medencébe dobták. Inkább valami fontos ember. Valaki, akit még a phoenixi rendőrség sem hagyhatott figyelmen kívül.

Lucy nagyot sóhajtott, és vetett még egy irigy pillantást Sunnyra az ágy alatt, aztán lekapcsolta a számítógépét. Lehet, hogy Carver Citybe nem tud elmenni, de ez a másik ügy túl közel volt, hogy ne foglalkozzon vele, még akkor is, ha éppen vihar tombolt.

A porszobában felöltötte REI filteres maszkját és a homokszemüveget (Desert Adventure Pro II), amiket Annától, a nővérétől kapott ajándékba egy évvel ezelőtt. Vett még egy nagy, tiszta levegőt, aztán kitántorgott a viharba, fényképezőgépe gondosan plasztikba csomagolva lógott a vállán.

A homok a bőrébe mart, miközben emlékezetből futott a kocsija felé, annyira nem lehetett átlátni a viharon. Tapogatózott egy kicsit, amíg megtalálta a kilincset, hunyorgott a sötétben, de végül sikerült kinyitnia. Gyorsan becsapta maga mögött, és összekuporodott az ülésen. Érezte, hogy hevesen ver a szíve, miközben a szél az autót rázza.

Apró szemű törmelék kopogott a szélvédőn és a fémen.

Amikor ráadta a gyújtást, porszemcsék kavarodtak fel az utastérben is, vörös fátylat vonva a műszerfal LED-es világítása elé. Felbőgette a motort, próbált visszaemlékezni rá, mikor cserélt utoljára levegőszűrőket a kocsin, és remélte, hogy nem pont most fognak eldugulni. Felkapcsolta a ködfényszórókat, és elindult, a látása helyett inkább az emlékezetére támaszkodva zötykölődött végig a kátyús utcán.

Szinte lehetetlen volt ilyen időben vezetni, hiába szórták a fényt a bivalyerős ködlámpák, az utca így is hamar kavargó homokfal mögé bújt. Sorra haladt el a vihar elől félrehúzódott autók mellett. Csupa olyan sofőr, akinek több esze volt, mint neki.

Lassan gurult végig az úton, lépésben csordogált át a kereszteződéseken, miközben azon tűnődött, miért is próbálkozik egyáltalán, amikor úgysem lehet jó képeket csinálni ilyen viharban. Mégis, valami arra késztette, hogy menjen tovább, még akkor is, amikor néhány széllökés már majdnem felborította az autóját. Végighajtott Phoenix hatsávos sugárútján, az optimista, tágas kereszteződéseken, az autós kultúra maradványain, amelyeket annyira befújt már a homok, hogy csak egy sávban lehetett lavírozni a buckák között, szorosan a másik hátsó lámpáinak nyomában, egy olyan városon át, amelyet lassan elnyel a sivatag.

Végül kiszúrta a toronyházak pislákoló fényeit, a Hilton 6 reflektorait, és az épülő Taiyang arkológia építkezési fényeit is, amely már félig készen is Phoenix fölé magasodott.

A Taiyang állványzata kísérteties csontvázként ragyogott a szálló porfelhőben.

Lucy lehúzódott az útról, érzésre a járda mellé, de a helyzetjelzőt és az elakadásjelzőt bekapcsolva hagyta. Magához vette a fejlámpáját a kesztyűtartóból, aztán nekifeszült az ajtónak, és a széllökésekkel küzdve kinyitotta.

A fényszórói által megvilágított rész felé támolyogva fáklyákat vett észre az úton. Követte pislákoló, magnéziumos ragyogásukat, és nem sokkal később már kezdtek is kirajzolódni az alakok a sötétben. Egyenruhás férfiak és nők mozgolódtak és integettek a zseblámpáikkal, a félrehúzódott rendőrautók tetejéről kék-vörös villódzás világította meg őket.

Lucy közelebb araszolt, lélegzete hangosan zubogott a fülében, maszkja bepárásodott a leheletétől, miközben átcsúszott a rendőrök között, akik hiábavaló próbát tettek a tetthely biztosítására, miközben a homok elmosta a nyomokat.

Vérpatakok és por keveredett az aszfalton, a gyilkosság mini térképe, amelyet lassan elsodort és sáros masszává kevert a szél.

Lucy fényszórói két holttestet világítottak meg. Csak újabb testek, gondolta, de aztán a lámpák fényében kivette az egyik arcot, amely fekete volt a vértől és a portól, már félig be is takarta az odafújt homok.

Elakadt a lélegzete.

Körülötte rendőrök és helyszínelők jöttek-mentek, teljesen lefoglalta őket, hogy viharban kell végezniük a munkájukat, próbáltak rendesen kilátni a város által biztosított maszkjaikból. Lucy közelebb furakodott, próbálta bebeszélni magának, hogy a rémálmai nem váltak valóra. De még úgy is felismerte az egyik áldozatot, hogy ki volt vájva a szeme.

– Jaj, Jamie – suttogta. – Mit keresel te itt?

Egy kéz ragadta meg a vállát.

– Mit keres itt? – kiáltott rá egy zsaru a maszkja mögül, túlharsogva a vihart is.

Válaszra sem várva elrángatta.

Lucy küszködött egy kicsit, de aztán hagyta, hogy egy rendőrségi szalagkordon mögé terelje, amely hangosan csattogott a szélben, miközben a helyszínelők kitekerték.

VIGYÁZAT – CUIDADO – – CAUTION – CUIDADO – – CAUTION

Ő is figyelmeztette Jamie-t, alig pár héttel ezelőtt, pont a Hilton 6 bárjában, ahol most mindenki az ablakokhoz gyűlve bámult a homokmarta utcára.

Jamie annyira biztos volt magában.

Együtt ittak a Hilton 6-ban. Lucy mogorva volt, mert már egy hete nem zuhanyzott; Jamie ellenben annyira tisztára volt suvikszolva, hogy szinte csillogott a félhomályban. Gondosan nyírt köröm, tiszta, szőke haj, selymes, nem zsíros és csatakos, mint az övé, tele homokkal, amit a szél a szálloda előtt fújt bele, mielőtt belépett.

Jamie annyiszor zuhanyozhatott, ahányszor akart. Szeretett kérkedni vele.

A csapos valami hideget és zöldet kevert a martinispoharába, a mixer ezüstje folyton nekikoccant az arany koponyás gyűrűinek, barna ujjain.

A koponyák nagyon megmaradtak Lucy emlékezetében, mert azokról nézett fel a csapos sötét szemébe, amiből kiolvasta, hogy ha nem Jamie vendége lenne, már rég kidobatta volna. Még a segélymunkásoknak is volt annyi eszük, hogy tisztálkodjanak és rendbe tegyék magukat, mielőtt lejöttek a bárba, hogy alkoholba fojtsák a nap eseményeit. Lucy úgy nézett ki, mint egy texasi menekült.

Jamie pedig mondta a magáét.

– Szóval John Wesley Powell már 1850-ben látta előre, mi fog történni. Senki sem mondhatja, hogy nem volt figyelmeztetés. Ha ez a vén barom százötven évvel ezelőtt, a Colorado partján ülve rá tudott jönni arra, hogy egy idő után nem lesz elég víz mindenre, azt hihetné az ember, hogy nekünk is leesik.

– Akkor nem volt még annyi ember.

Jamie rásandított jeges, kék szemével.

– Most már sokkal kevesebb lesz.

Mögöttük a segélymunkások beszélgetései olvadtak össze halk morajlásba egy finn gyászzene szürreális dallamaival. USAID. Üdvhadsereg. A Vörös Félhold aszályspecialistái. Orvosok Határok Nélkül. Vöröskereszt. Meg a többiek: kínai befektetési bankárok a Taiyangból, akik kimerészkedtek az arkológiából a vadonba. Halliburton és Ibis menedzserek, akik vizet keresni jöttek, és fogadkoztak, hogy ki tudják nyerni a kéregből, ha a város állja a számlát. Voltak még magántestőrök is, szolgálatban és szolgálaton kívül. Kábítószeres ügynökök. Néhány jobb állapotban lévő Víg Vándor menekült, akik halkan susmorogtak a kojotokkal, akik megígérték, hogy átviszik őket az államhatárokon, észak felé. Sérült lelkek furcsa keveréke töltötte meg a bárt, megszakadt szívűek és ragadozók, akik a szilánkokra hasadt világ darabkáit lakták. Emberi gitt, ami betölti a katasztrófa réseit.

Jamie mintha a gondolataiban olvasott volna.

– Mind keselyűk. Egytől egyig.

Lucy belekortyolt a sörébe, aztán pormaszatos arcához nyomta a hűvös poharat.

– Pár évvel ezelőtt rólam is ugyanezt mondtad volna.

– Nem. – Jamie még mindig a keselyűket nézte. – Neked itt kellett lenned. Te közénk tartozol. Mint azok a bolondok, akik nem hajlandóak belátni, merre tartanak a dolgok.

Köszöntésre emelte a vodkáspoharát.

– De, tudom, merre tartanak.

– Akkor miért maradsz?

– Mert itt több az élet.

Jamie cinikusan felnevetett, ami megtörte a bár tompa duruzsolását, többen is odakapták a fejüket.

– Az emberek csak akkor élnek igazán, amikor tudják, hogy meg fognak halni – mondta. – Előtte minden más csak elpazarolt idő. Nem is tudod, milyen jó dolgod van, amíg nem vagy igazán szarban.

Egy darabig hallgattak, aztán megint a férfi szólalt meg.

– Tudtuk, hogy be fog szarni az egész, de csak álltunk és néztük, hogyan. Trófea járna az ilyen ostobaságért.

– Talán tudtuk, csak azt nem, hogy hogyan higgyünk – töprengett Lucy.

Jamie felhorkantott.

– Hit. Megcsókolhatok ezer feszületet? Kibaszott hit. A hit Isten. Hit a szerelemben. A bizalomban. Hiszem, hogy bízhatok benned. Hiszem, hogy szeretsz. – Felvonta a szemöldökét. – Én meg azt hiszem, hogy Isten lenéz ránk, és röhög rajtunk.

Belekortyolt a vodkájába, két ujjal fogta a pohár szárát, és szórakozottan pörgette oda-vissza, figyelte, hogyan köröznek az olívabogyók.

– Ez soha nem a hitről szólt. Mit gondolsz, Catherine Case Vegasban hisz valamiben? Csak nyitva kell tartanod a szemed. Ezek csak egyszerű adatok. Az adatokban nem hinni kell, hanem ellenőrizni kell őket. – Elfintorodott. – Ha rámutathatnék arra a pillanatra, amikor istenigazából elbasztuk, akkor az az a pillanat lehetett, amikor úgy döntöttünk, hogy az adat szót együtt használjuk az elhinni és a nem elhinni szavakkal.

Jamie az ablakon túli poros sugárút felé intett: texasi bangbang-lányok integettek kétségbeesetten az elguruló autóknak, kaliforniai katasztrófaturisták buliztak az utcán, és ötösök merészkedtek elő az arkológiából. Mind az elkeseredettekre vadásztak.

– Ellenőrzésről és megerősítésről kellett volna szólnia az egésznek, mi viszont hitkérdést csináltunk belőle. A kibaszott Víg Vándorok meg majd imádkoznak az esőért. – Megvetően felhorkantott. – Nem véletlen, hogy Kína állva hagy minket.

A férfi pár másodpercre elhallgatott, aztán folytatta.

– Elegem van abból, hogy úgy teszünk, mintha lenne kiút. Elegem van a piti vízszipolyozó köcsögök bepereléséből, amiért kiszivattyúzzák a vizet a vízbázisunkból, és elegem van az idióták megvédéséből.

– Van jobb ötleted?

Jamie csillogó szemmel nézett vissza rá.

– Van hát.

Lucy felnevetett.

– Baromság. Te is ugyanúgy nyakig ülsz a szarban, mint mi.

– Azt mondod, örökre zónalakó leszek?

– Ha az vagyok, akkor te is az vagy.

Jamie a válla fölött végignézett az asztalokon, aztán közelebb hajolt Lucyhez, és lehalkította a hangját.

– Tényleg azt hiszed, hogy itt maradok? Dolgozom tovább a Phoenixi Vízműveknek, vagy a Salt-folyó Projektnek, és drukkolok, hogy gondoskodjanak rólam?

– Miért? Valaki állást kínált? Az SNWA, vagy San Diego?

Jamie csalódott pillantást vetett rá.

– Állást? Azt hiszed, csak egy másik állás kell? Mintha képes lennék elfogadni valami piti vérdíjat a Kaliforniai Természeti Erőforrási Hivataltól, vagy valami ilyesmitől? Azt hiszed, egy másik vízügyi hatóság jogi irodájában akarok dolgozni? Nem fogok egész életemben aktákat tologatni.

– Nincs sok választásod. Nem nagyon szórják a repülőjegyeket arizonai indulással.

– Tudod, Lucy, néha azt hiszem, te vagy a legokosabb ember, akit ismerek, aztán mondasz valami ilyesmit, és rá kell jönnöm, milyen ostoba vagy. Kicsiben gondolkozol.

– Mondtam már, hogy remekül bánsz az emberekkel?

– Nem.

– Akkor jó, mert hazudtam volna.

Jamie-t azonban nem lehetett kizökkenteni. Olyan tébolyult volt a vigyora, mint egy prófétának, aki megfejtette a mennyország működését. Ettől Lucy csak még nyugtalanabb lett, miközben tovább iszogattak, és finoman sértegették egymást.

Lucy látott már prédikátorokat is így vigyorogni a Víg Vándorok sátraiban, amikor megkérdezte őket, miből gondolják, hogy Isten esőt ad nekik, amikor a klímakutatók mind kevesebb esőt jósoltak.

Az eső jön, felelték mindentudón. Az eső jön.

Tudták, hogyan működik az univerzum. Megfejtették Isten összes titkát. Jamie is pont ugyanolyan képet vágott, mint ők.

– Mid van? – kérdezte a nő óvatosan.

– Mit szólnál, ha azt mondanám, hogy találtam valamit, amivel meg lehet törni a Colorado-folyó Egyezséget?

– Azt mondanám, faszságokat beszélsz.

– Mennyit lennél hajlandó fizetni érte, hogy te legyél a csúcson?

Lucy elhallgatott, még a söröspoharat tartó keze is megállt a levegőben.

– Most komolyan beszélsz?

– Halál komolyan. Mi lenne, ha olyan rangidős jogokat nyomnék a kezedbe, amiket egészen a Legfelsőbb Bíróságig elvihetsz? Olyan jogokat, amikről garantált, hogy az FBI is betartat. Nem okosban, hanem tisztán. Nem úgy, ahogy Vegas szokta, hogy azon megy a huzavona, mennyi vizet szivattyúzott ki és honnan, és nem is olyan piti módon, hogy egy farmer elterelte-e a vizet a farmjára. Semmi ilyesmi. Olyan vízjogokról beszélek, amiket betartva akár tengerészgyalogosokat is állíthatnának minden duzzasztóhoz a Colorado mentén, hogy garantálják, hozzád folyik minden csepp. Ezekkel a jogokkal azt tehetnéd, amit Kalifornia a városokkal. – Sokatmondó tekintettel nézett Lucyre. – Erre mit mondanál? Mennyit lennél hajlandó fizetni érte?

– Szerintem te be vagy tépve. Egy árva jüant sem fizetnék érte. Sajnálom, Jamie. Ismerlek. Te azért feküdtél le velem, mert tudni akartad, hogy tényleg jobb-e nőkkel.

Jamie elvigyorodott, egyáltalán nem szégyellte magát.

– De mi van, ha az igazat mondom?

– Arról, hogy nem vagy meleg, vagy a vízjogokról?

– Az csak egy kísérlet volt.

– Akkora seggfej vagy.

Jamie azonban nem hagyta annyiban.

– Elgondolkoztál már azon, hogy egy Las Vegas méretű város, aminek már milliószor ki kellett volna száradnia, és a hűlt helyén is homokdűnéknek kellene állniuk, hogyan képes ilyen jól fennmaradni, miközben mi vergődünk itt körbe-körbe, mint egy fejetlen csirke?

– Sokkal fegyelmezettebbek.

– Pontosan. Azok a gecik tudják, hogyan kell kockáztatni, nem igaz? Megnézik a lapjaikat, azt a szaros háromszázhetvenmillió köbméternyi vizüket a Coloradóból, és tudják, hogy megszopták. Nem hazudnak maguknak, ahogy mi. Nem próbálnak blöffölni, mintha lenne valamijük, amikor semmijük sincs.

– Mi köze ennek a jogokhoz?

– Csak azt mondom, hogy mind ugyanazt a játékot játsszuk. – Lehúzgálta az olívabogyókat a fogpiszkálóról, és eszegetni kezdte őket. – Egész nap papírmunkával foglalkozom. Átlátom a játékot. Előásom a mögöttes jogokat, indítványokat nyújtok be. Mindannyian ezt csináljuk, akár Kaliforniában vagyunk, akár Wyomingban, Nevadában vagy Coloradóban. Mind látjuk, meddig mehetünk el, mielőtt az FBI észrevenné, mit csinálunk, és szükségállapotot vezetne be. Ha egy Catherine Case-hez hasonló ember játszik a csapatodban, akkor elboldogulsz. Legalábbis annál biztos jobban, mint ezekkel a politikai hullákkal, akik itt vannak nekünk.

Befejezte az olívaevést, és végigmérte Lucyt.

– De mi van, ha mindenki a rossz játékot játssza?

– Érdekelne, mit értesz ez alatt – felelte Lucy ingerülten.

– Találtam egy jokert. – Jamie elmosolyodott, amitől úgy nézett ki, mint egy jóllakott macska.

– Most pont olyan képet vágsz, mint aki telkeket árul New Orleansban.

– Lehet. Vagy csak te ragadtál sokáig a porban, és nem látod a teljes képet.

– De te igen.

A férfi megint megvillantotta őrjítő mosolyát.

– Most már igen.

Csakhogy most Jamie halott volt, ott feküdt a porban kivájt szemmel, és az a nagy kép, amit látott, eltűnt. Lucy megpróbálta visszaverekedni magát a holttesthez, de a rendőrök ezúttal komolyan gondolták, hogy távol tartják a bámészkodókat, és lassan neki is kezdett leesni, milyen súlyos a helyzet, és józan esze megkésve bár, de visszatért.

Jamie holtteste nem volt fontos. Csak az élők számítottak: a zsaruk, a bámészkodva csorgó autósok, a maszkjaikban gubbasztó mentősök, akik arra vártak, hogy elvihessék a holttesteket. A Hilton 6-ból nézelődő vendégek, akik az ablaktáblákhoz préselődve figyelték az eseményeket.

Köztük bárhol ott lehetett valaki, aki nem a hullákat figyelte, hanem őt.

Lucy hátrálni kezdett. Jól ismerte ezt a fajta gyilkosságot, látott már ilyet korábban is. Minden eleme csak egy visszacsatolás újabb köre volt, ami egyre nagyobbra és félelmetesebbre nőtt.

Vajon már ki is szúrta valaki, és késő lett volna menekülni? Ő azért megpróbálta, miközben az járt a fejében, hogy ezúttal talán végre magával rántja a város, és Jamie-hez hasonlóan őt is elnyeli.

Ki tette ezt veled, Jamie? – tűnődött útközben.

Aztán jött a fontosabb kérdés:

Mit mondtál nekik rólam?

3. FEJEZET

Csipkés szélű repedés csúfította a Vöröskereszt/Kínai Barátság szivattyút. Valamilyen szerszámmal szántottak bele a szénszálas műanyag burkolatba, ahogy Maria apja szántotta annak idején San Antonio száraz földjét.

Nem lehetett tudni, ki rongálta meg a szivattyút, vagy hogy mi lehetett a célja. Ezek a kutak páncélozottak voltak. Maria egyszer látott egy buldózert lepattanni a beton védőszegélyről. Ez a cucc aztán nem megy sehová. Hülyeség volt megpróbálni felnyitni, valaki mégis megtette.

A víz ára még mindig olvasható volt a karcos kijelzőn:

6,95 $/liter – 4 Y/gongdzsin.

A gongdzsin „litert” jelentett kínaiul, az Y a jüant jelölte. Aki a Taiyang arkológia közelében lakott, ismerte ezt a számot és a pénznemet, mert minden munkás jüanban kapta a fizetését, és a kutat is a kínaiak építették. A „barátság” jeleként, bizonyára.

Maria már elkezdett kínaiul tanulni, el tudott számolni ezerig, és ismerte a jeleket is. Jí, ör, szan, szi, vu, lju, csi, pa… már a hangsúlyozásnál tartott. Olyan gyorsan tanult, amilyen gyorsan csak tudott, hála az eldobható tableteknek, amelyeket a kínaiak fűnek-fának osztogattak.

A víz árfolyama halványan világított a forró sötétségben, kéken és közömbösen, az emberi düh miatt kissé homályosan, ahol megsérült a burkolat, de azért elég tisztán.

6,95 $/liter.

Minden alkalommal, amikor Maria a karcos kútra nézett, az az érzése támadt, hogy ismeri a tettest. Dios mío, ő volt az az ember. Minden alkalommal, amikor a hideg, kék számokat nézte, elöntötte a düh. Sosem volt elég szerencsés, hogy olyan szerszámmal támadjon neki, ami kárt is tud tenni benne. Valami különleges eszköznek kellett lennie, ha ilyen nyomot hagyott. Nem kalapács volt, nem is csavarhúzó. Talán az egyik Yokohama vágó, amit a Taiyang építkezésen használtak. Látott már olyat, amikor az apja az építkezésen dolgozott.

– Vízzé olvasztják az acélgerendákat – mondta az öreg. – Lávát csinálnak a vasból, mija. El se hiszi az ember, még amikor ott áll mellette, akkor se. Varázslat, mija. Varázslat.

Egyszer megmutatta neki azt a spéci kesztyűt, amelyet azért hordott, hogy ne vágja le véletlenül az ujjait. Valamilyen csillogó anyagból készült, amely másfél másodpercig bírta a hőt, ennyi ideje volt elkapni az ujját az útból.

Mágia, mondogatta az apja. Komoly tudomány. Kit érdekelt, mi a különbség? A kínaiak tudták, hogyan csináljanak nagy dolgokat. Azok a rohadékok tudták, hogyan építkezzenek. A kínaiak tele voltak pénzzel, és csodákra voltak képesek. Mágiára. És hajlandóak voltak kiképezni bárkit a gépeik használatára, aki vállalta a tizenkét órás műszakokat.

Minden reggel, amikor a nap elkezdte kékre festeni az eget, az apja hazajött a munkából, és mesélt arról a sok csodáról, amit az előző éjszaka látott, miközben az arkológia vázán dolgozott. Mesélt a hatalmas építkezési nyomtatókról, amelyek formába öntötték a különböző tömböket, az injekciós formák visító hangjáról, és a darukról, amelyek a magasba emelték az összerakott elemeket.

Just-in-time építkezés.

Szilikonos fotovoltaikus borítást használtak, amit rákentek a falakra és az ablakokra, hogy így termeljenek áramot. Úgy öntötték rá, mint a festéket, és mire megszáradt, már termelt is. A Taiyangban nem voltak áramkimaradások, mint Phoenixben. De nem ám. Az arkológia saját maga termelte az energiát.

És etették a munkásaikat.

– Az égben dolgozom