Julie Klassen

A cornwalli hajótörött

Julie Klassen

A cornwalli
hajótörött

A mű eredeti címe

A Castaway in Cornwall

Copyright © 2021 by Julie Klassen

Originally published in English under the title A Castaway in Cornwall

by Bethany House Publishers, a division of Baker Publishing Group,

Grand Rapids, Michigan, 49516, U.S.A.

All rights reserved.

Hungarian translation © Fügedi Tímea

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FÜGEDI TÍMEA

ISSN 1586-6777

ISBN 978 963 452 572 1

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Borító nyomdai előkészítése P’ART 94 Bt.

Felelős szerkesztő KISS BÉLA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Marietta és Ted Terrynek,

a két imaharcosnak és barátnak

szeretettel és hálával

„A tegnapi viharban három hajó veszett oda a Trebetherick-foknál, darabokra törte őket a hullámverés.”

West Briton, 1818. február

„Az Atlanti habok fölött

vak éj haragja dúlt,

mikor egy oly sorsüldözött,

mint én, a vízbe hullt,

s társat, reményt, ingó hajót,

örökre mindent otthagyott.”

William Cowper: A hajótörött

(Hárs Ernő fordítása)

„Vagy ha egy asszonynak tíz drahmája van, és elveszít egy drahmát, vajon nem gyújt-e lámpást, nem söpri-e ki a házát, és nem keresi-e gondosan, míg meg nem találja? És ha megtalálta, összehívja barátnőit és szomszédasszonyait, és így szól: Örüljetek velem, mert megtaláltam a drahmát, amelyet elvesztettem.”

Lukács evangéliuma, 15:8–9

(A Magyar Bibliatársulat új fordítású Bibliája szerint)

Prológus

Anglia, Észak-Cornwall, 1813. október

Összetört roncs vagy kidobott rakomány?

A nagybátyám dolgozószobájában lévő könyvek szerint kétféleképpen kerülhetnek a tengerbe a különféle tárgyak: vagy összetört, elsüllyedt hajókból hordja ki őket a hullámverés, vagy szándékosan dobják a tengerbe, amikor a hajó veszélybe kerül, mert azt remélik, hogy így megmenthetik, vagy legalább csökkenthetik a terhelést.

Majdnem mindennap kimegyek a partra sétálni, árgus szemmel figyelek, hátha találok valamit.

A köveken és a sziklák között megrekedt tengervízben, a parton és a parti fűben lépkedek, sőt néha ugrálok. Csak figyelek, mindig fürkészek, a tekintetemet nem a kifürkészhetetlen horizontra vagy a mennyekre szegezem, hanem a lábam alatti, szilárd földre. Hol felfelé, hol lefelé visz az utam, átszelem a durva köveket, a futóhomokot és a palasziklákat, de szinte sosem lépek rosszul, nem bizonytalankodom.

Mindenfelől a tenger hangjai vesznek körbe. Nem durva, inkább ritmikus, bágyadt morajlás, úgy zúg, mint a megpendített húr vagy a zakatoló szívverés. Az Atlanti-óceán robajló hullámai csobogva, ütemesen verik a sziklákat, a hullámtörés morajlását a sirályok gyászos kiáltásai ellensúlyozzák.

Bár egyre hidegebb az ősz, a megpróbáltatásokat egykedvűen viselő, finom virágok – lilák, narancssárgák és fehérek – nőnek az egyébként kopár sziklákon. Szépség a zord tájban. Élet ott, ahol semminek sem lenne szabad léteznie.

Vajon elmondhatom ugyanezt magamról is? Valóban élek, vagy csak elviselem a napok múlását?

Néha azon töprengek, hogyan lehetséges, hogy épp Cornwallba kerültem, ilyen messzire a gyerekkori otthonomtól. Hajótöröttnek érzem magam, a szüleim évekkel ezelőtti halála óta céltalanul, válaszok után sóvárogva hánykolódom a sodrásban. Vajon van valami terv a történtek mögött? Isten csakugyan a kezében tartja a sorsomat, vagy az egész életem véletlenek sorozata, a sors titokzatos árapálya?

Nem tartozom ide, mégis itt vagyok. Partra vetődtem ezen a furcsa helyen, ahol a szokások is furcsák. Aki nem Cornwallban született és nőtt fel, arra itt mindenki gyanakvással néz, és azt mindenki idegennek tartja. Az életem huszonhárom évéből már nyolcat itt éltem le, mégsem tartozom ide... és kétlem, hogy valaha is otthon fogom érezni magam valahol.

Csak állok a sziklán, a szél a kalapomat tépi, és megint csak azon töprengek, vajon melyik vagyok: kidobott rakomány vagy hajótörés áldozata?

Hétfőn Padstow közelében hajótörést szenvedett az utolsó kalózhajó, a Star of Dundee. Az ötfős legénysége mentőcsónakba szállt, amely azonban hamarosan felborult, és sajnálatos módon minden utasa a vízbe fulladt.

West Briton, 1811. november

Első fejezet

– Laura! – kiáltotta a part fölötti ösvényről a huszonegy éves Eseld. – Mamm dühös, és arra kér, hogy gyere be. Már megint benne hagytál valami ocsmányságot Wenna legjobb fazekában!

Laura gyomra görcsbe rándult. Hogy is felejthette el?

– Egy bőrerszényt találtam, azt áztattam be! – kiáltotta vissza. – Egy kis odafigyeléssel még megmenthető.

– Te is tudod, hogy mamm szerint csak a tele erszény a jó erszény. Gyere már! Nem szeretném, hogy rám is megharagudna.

Laura felsóhajtott, és felkapta a kosarát.

– Megyek.

– Nem is értem, miért jössz le ide mindennap – mondta Eseld, miközben felfelé kaptattak a Fern Haven felé vezető meredek ösvényen. – Még ha legalább találnál aranyat vagy valami értéket, amit eladhatunk!

Laura nem emlékeztette Eseldet, hogy már többször is adott el talált holmit a padstow-i régiségkereskedőnek és ócskásnak. Nem keresett vele nagy vagyont, de hozzájárult az eltartása költségeihez, és elkezdett félretenni arra a hajóútra, amelyre reményei szerint egyszer majd elmegy.

Ám mielőtt bármit is eladott volna, Laura kötelességének érezte, hogy kivárja az előírás szerinti „egy évet és egy napot” arra az esetre, ha a tulajdonos megjelenne, és igényt tartana a holmijára. Eseld mindig a fejét csóválta erre az elővigyázatosságra, és elismételte a helyi mondást: „Amit a vám- és adótisztek nem tudnak, az nem fáj nekik.”

Még Matthew bácsi, a jólelkű plébános sem látott semmi rosszat abban, ha elvette, amit a hullámok partra sodortak Fern Haven közelében. „Ez a Jóisten adománya, lányom. Nem olyan, mintha lopnánk – mondogatta. – Ládák és hordók jönnek ide hozzánk. Ezek a Minden Jó Forrásának ajándékai.”

Az alattomos Trevose-földnyelv, Stepper-fok, Doom-turzás meg a Matthew bácsi családjának a házához tartozó Greenaway-part melletti sziklás terület környékén gyakran bukkantak fel roncsok; sok hajó és még több ember esett nekik áldozatul. Ha Laura lepillantott a házuk közelében lévő Trebetherick-fokról, valójában több hajó roncsait látta maga előtt: a fadarabok úgy álltak ki félig a homokba temetve, mint a csontvázak, mintha óriási, ősi madarak gerince és bordái lennének. A környéken sok ház és melléképület készült zátonyra futott hajók partra sodort deszkáiból.

Amikor odaértek Fern Havenhez – a kétszintes, fehérre meszelt, palatetős és manzárdablakos házhoz –, beléptek a szintén régi hajógerendákból épített kapun, és felmentek a fedett verandára vezető néhány lépcsőfokon.

– Töröld meg a lábad! – feddte meg Laurát Eseld a hatalmaskodó anyjáéra emlékeztető hangon.

Laura engedelmeskedett, letörölte a kopott bokacsizmájáról a homok és a hínár nagyját.

Amikor megálltak, meghallották a bentről kiszűrődő hangokat.

– Köszönjük a szíves meghívást, Mr. Kent! – mondta Eseld anyja, Mrs. Bray. – Mr. Bray, jómagam és Miss Eseld örömmel vacsorázunk önöknél.

Egy halkabb férfihang mondott valamit, amiben Laura neve is elhangzott.

– Nem, nem hiszem, hogy Laura is csatlakozni szeretne hozzánk – felelte Mrs. Bray. – Nem szereti a családi eseményeket, mivel nem tartozik közénk. És azt hiszem, kezd kiütni rajta a nátha. Jobb lenne itthon hagyni, különösen, mivel egyértelműen hűvösebb lett a levegő.

Eseld elhúzta a száját, hamiskás mosolyt vetett Laurára, majd jó hangosan benyomta az ajtót.

– Hazajöttünk, drága mamm! – Laurára kacsintott, és beszaladt a szerény szalonba, ahol Mrs. Bray két férfi látogatóval beszélgetett: a jóképű, aranyhajú Treeve Kenttel meg az öccsével, Perryvel.

– Ó, itt is van Eseld! – mondta Lamorna Bray kedvesen, de amikor Laura felé fordult, rögtön lehervadt a mosoly az arcáról. – Laura, gyermekem, borzalmasan nézel ki! Az arcod majdnem olyan vörös, mint a szélfútta hajad. Gondolom, már megint a tengerpartot jártad.

– Nos... igen.

– Miért kell folyton odakint rohangálnod? Olyan vadnak nézel ki... Szinte torzonborz lettél!

Laura érezte, hogy átforrósodik az arca, de Treeve Kent rámosolygott.

– Igazából, asszonyom, én úgy vélem, hogy a szeme és az arca egészen felélénkült a testmozgástól, a haját pedig a legelőnyösebb formájában mutatja.

Laura eltöprengett, hogy csak ugratja-e ez a jóképű férfi. Biztosan.

– Bocsásson meg! – mondta Laura. – Fogalmam sem volt róla, hogy látogatókat vártunk.

– Attól tartok, bejelentés nélkül érkeztünk – felelte Treeve. – Megbocsáthatatlan vétek egy nagyvárosi lány számára, ha jól sejtem.

Laura pislogott.

– Azt én... nem tudhatom. – Gyerekkorában Oxfordban élt, nem Londonban, de a cornwalli fiatalok gyakran nevezték „londoni kisasszonynak” vagy „nagyvárosi lánynak”, mintha az súlyos sértés lenne.

Treeve az alacsonyabb, csendesebb öccse felé fordult.

– Ha már szóba került az illem, nem tudom, találkozott-e már az öcsémmel, Perrannel. Úgy vélem, az ön ittléte alatt majdnem végig távol volt: vagy az egyetemen tanult, vagy a Guy Kórházban képezte magát.

Laura tudta, hogy a Guy Kórház egy londoni oktatókórház. Az ő apja is ott szerezte meg a gyakorlatát.

– Már találkoztunk – felelte Laura. – Bár bizonyára nem emlékszik rám.

A sötét hajú férfi félénken rámosolygott.

– De igen, emlékszem önre, Miss Laura.

– Na és rám? – kérdezte Eseld, kacéran megrázva az arcát lágyan keretező, szőke hajfürtjeit.

– Persze hogy emlékszem önre, Miss Eseld! – Perry meghajolt.

Eseld arcán megjelentek a gödröcskéi, és pukedlizett.

– Csak azért jöttünk, hogy meghívjuk önöket vacsorázni – vette vissza a szót Treeve. – Mindnyájukat.

Egy perc kínos csend következett, csak az óra ketyegése hallatszott. Mrs. Bray hallgatott, még csak rá sem nézett Laurára, ő azonban látta az asszony bosszúságát a jeges profilján. A ház úrnője valószínűleg úgy vélte, hogy Laura kapva kap majd a lehetőségen, hogy semmibe vegye az ő kívánságát, és együtt töltsön egy estét a helyi urakkal. Ő azonban nagyon is jól tudta, mennyire utálná Eseld anyja, ha ő akár csak a közelébe is menne ennek a bizonyos úriembernek.

– Köszönöm, Mr. Kent – felelte ezért Laura –, de nem fogadhatom el a meghívást. Úgy érzem, hogy a nátha kerülget, és nagyon lehűlt a levegő.

Treeve szeme okosan csillogott.

– Nekem tökéletesen egészségesnek tűnik. – Az öccse felé fordult. – Mit gondolsz, Perran? Te vagy ebben a szakértő.

– Nem ismerem eléggé Miss Bra...

– Callaway – helyesbített gyorsan az idősebb nő. – Laura a férjem unokahúga az első házassága révén.

– Ó! Hát persze! El is felejtettem. – Perry egyik lábáról a másikra állt, az arca elvörösödött.

– Ne is törődjön vele! – nyugtatta Eseld. – Érthető tévedés. És Laura szinte tényleg az unokatestvérem, hiszen olyan régóta lakunk együtt!

Laura érezte, hogy egy csepp hála szivárog a szívébe a fiatal nő szavai hallatán. Drága Eseld! Valószínűleg csak azért mondta, hogy kivívja Treeve Kent elismerését, de akkor is el kell ismernie, hogy Eseld mindig is úgy bánt vele, mintha tényleg az unokatestvére lenne, nem pedig egy alkalmatlan betolakodó.

Laura ugyanis – mint arra Mrs. Bray az imént rámutatott – valójában nem volt családtag. Egyikőjüknek sem volt a vérrokona. Ha Matthew Bray nem lépett volna fel a gyámjaként a szülei és a nagynénje halála után, Laurának senkije sem lenne az egész világon.

Miközben Eseld és az anyja a Kent család otthonában, Roserrow-ban elköltendő vacsorához készülődött, Laura segített Wennának a konyhában vezeklésképp, amiért az idős szakács- és házvezetőnő kedvenc fazekába áztatta be az egyik talált holmiját.

Az ajtóban megjelent Matthew bácsi, és fájdalmas arccal áthívta Laurát a dolgozószobájába.

– Sajnálom, lányom. Gondolom, örömmel jöttél volna el szórakozni. Túl kevés szórakozásban és társasági eseményben van részed.

– Semmi baj, én egyáltalán nem bánom. Azt hiszem, átsétálok Miss Chegwinhez, meglátogatom őt.

A férfi bánatos pillantást vetett rá.

– Nem egy hetvenes éveiben járó hölgy társaságára gondoltam.

Laura megigazította a nagybátyja nyaksálját, közben szemügyre vette az egyre lágyabbá váló állát, a hosszú, ezüstös oldalszakállát meg a kedves kutyaszemét. Megöregítették az évek és a veszteség.

– Gombolkozzon be! – mondta Laura, és összehúzta Matthew bácsi nagykabátjának a gallérját. – Viharos az este.

– Igen, feltámadt a szél. Ha nem tévedek, ma éjjel még hallani fogjuk, ahogy Tregeagle az elveszett lelkét siratja... – Megköszörülte a torkát. – Mármint, ha hinnék az ilyesmiben, ám Isten tanult embereként nyilván nem hiszek. – Rákacsintott Laurára. – Általában.

Annak a gonosz embernek a régi legendájára utalt, aki eladta a lelkét, és azóta is a tengerpartot meg a lápot járja, a sorsát siratva. Amikor a szél nagyon felerősödött, szinte tényleg emberi lett a hangja, egészen kísérteties. Laura megtanulta, hogy Cornwallban rengeteg az ehhez hasonló mítosz, bár a vad szelek és a halálos viharok nagyon is valóságosak.

– Ha Mrs. Bray nem vágyna rá annyira, hogy Eseldet meg Mr. Kentet összeboronálja, kimenteném magunkat a látogatás alól – folytatta Matthew bácsi. – Így azonban hallani sem akar róla. Imádkozom, hogy meg ne bánjuk.

– Legyenek óvatosak! – unszolta Laura. Matthew bácsi volt az egyetlen, akit valamennyire a családtagjának tudhatott, és nem akarta még őt is elveszíteni.

– Úgy lesz. – A férfi megsimogatta a lány kezét, a kalapjáért nyúlt, majd visszafordult. – Ha elmész itthonról ma este, vidd magaddal Wennát vagy Newlynt! Nem tetszik a gondolat, hogy egy ilyen estén, mint a mai, egyedül kóborolsz odakint. Nem biztonságos.

– De látni innen Miss Chegwin kunyhóját! – tiltakozott Laura.

– Kérlek! Az én kedvemért. Rendben?

– Rendben, bár azt hiszem, Newlynt kell elvinnem, Wennát ugyanis nem merném megkérni. Még mindig haragszik a fazeka miatt.

– Wenna mindig haragszik valami miatt – vigyorgott Matthew bácsi. – Még szerencse, hogy kiválóan főz!

Laura kopogás nélkül lépett be a közeli Brea Cottage-ba, mint mindig, a szomszédja ugyanis már régóta erősködött, hogy tekintse az otthonának a házát. Miss Chegwin egyébként sem hallotta volna meg a kopogást az üvöltő szél miatt.

Az alacsony, csúnyácska Newlyn eltökélten ücsörgött az ajtó előtt, a teraszon álló kis padon, nem volt hajlandó bemenni a házba.

– Tudod, nyugodtan bejöhetsz – biztatta Laura. – Miss Chegwin nem harap.

– Ő nem, de Jago talán. – A tizenhét éves szobalány megremegett.

– Ne butáskodj már! Ártalmatlan.

– Nem számít, inkább idekint várok.

– Ahogy gondolod.

Laura belépett a meghitt nappaliba, erre az öregasszony felnézett, a barázdált arcára kiült az öröm.

– Jó estét, kedvesem! Hogy vagy?

– Jól vagyok, mamm-wynn. – Laura nagymamának szólította az idős hölgyet a szeretete és tisztelete jeléül, mivel tudta, hogy örömet okoz vele.

Mary Chegwin elmosolyodott, a ráncos arcvonásai ellágyultak a fehér hajának glóriája alatt.

– Meur ras,{1} drágám! És mi szél hozott errefelé ezen a csúf éjszakán?

– Azért jöttem, hogy lássam. A többiek elmentek Roserrow-ba. – Körbepillantott a szerény nappalin. – Hol van Jago?

– Elment tűzifát keresni. – Kevés fa volt a környéken, a tűzifa pedig drága kincsnek számított.

– Értem. – Laura leült a hamvadó tűz mellé, de a köpenyét nem oldotta ki.

Az idős hölgy őt figyelte.

– És te nem akartál Roserrow-ba menni?

– Én... inkább idejöttem.

A még mindig élénk, kék szempár okosan megcsillant, de az asszony nem erőltette a dolgot.

– Hoztam valamit magának. – Laura kinyújtotta a kezét.

– Mi az?

– Egy erszény. Látja rajta a hímzést?

Az idős hölgy hunyorogva nézte.

– Szép. Bár lenne legalább egy negyedpennym, amit beletehetnék! – Úgy kuncogott, mint egy kislány. – Ma találtad?

– Nem. Az még mindig vizes. Ezt egy éve és egy napja találtam.

Miss Chegwin féloldalas mosolyt villantott rá.

– Ha valaha is cornwalli lány akarsz lenni, nem maradhatsz ilyen precíz!

– Ha mostanra nem lettem az, kétlem, hogy még van rá esély.

– Nos, nem ez a legnagyobb tragédia a világon, bár jelenleg nem jut eszembe semmi rosszabb. – Az idős nő megint felnevetett a recsegő hangján.

– És hoztam magának egy kis süteményt is. – Laura átadott neki egy szalvétába tekert csomagot.

Mary szeme elkerekedett.

– Wenna süteményt küldött nekem?

– Nem, én tettem félre a saját szeletemet.

– Nem ehetem meg a süteményedet!

– Dehogynem! Úgyis jobban szereti, mint én. De elkérem ám az árát!

– Igen? – Miss Chegwin sűrű szemöldöke felrebbent.

– Egy újabb mesét.

A kék szempár felcsillant.

– A víg leány átkáról már meséltem, de ismered-e az irigy manók történetét?

Laura megrázta a fejét, kíváncsian figyelt.

Az idős nő evett egy kicsit a süteményből, aztán belekezdett a mesébe:

– Egyik este, az őszi telihold idején a Sprite nevű kétárbócos kapitánya fényeket látott táncolni a vízen, és vesztére követni kezdte őket. Tudod, azok a csintalan manók megirigyelték a hajó gyönyörű orrszobrát, így hát megtöltöttek egy befőttesüveget szentjánosbogárral, hogy odacsalogassák a mit sem sejtő tengerészeket a Doom-turzásra. Reggelre mindnyájan a vízbe fulladtak, a hajóból pedig nem maradt más, csak az orrszobor, de azt is úgy összekarcolták a sziklák, hogy már nem lehetett szépnek nevezni. Most az jelöli a sírját mindazoknak, akik ottvesztek a szerencsétlenül járt Sprite-on.

– Van ebben bármi igazság? – kérdezte Laura, amikor Miss Chegwin befejezte a történetet.

– Hát persze! Nem láttad a sírt a part mellett?

Laura látta. De az idős hölgy többi meséjéhez hasonlóan a tények közé több-kevesebb kitaláció is vegyült.

Laura felkelt, és vizet tett fel a tűzre. Pár perccel később, miután felfrissültek a teától és a közösen elfogyasztott süteménytől, biztatni kezdte az öregasszonyt:

– Még egy mesét!

– Ezúttal miről szóljon? – mosolygott Miss Chegwin. – Csempészekről? Kalózokról? Hajóroncsokról?

– Igen, kérem – bólintott Laura. – Mindháromról.

Odakint egyre erősödött a szél, Mary pedig belekezdett egy újabb történetbe:

– Egyik éjjel egy hatalmas háromárbócost sodortak a hullámok a Trevose-földnyelvhez. Mindenféle katonai árut szállított: muskétákat, bajonetteket, pikát meg hasonlókat. A teljes legénység odaveszett három férfi kivételével. Senki sem tudta, melyik országból jött ez a három férfi. – Az idős asszony közelebb hajolt, és halkabban, baljósan folytatta: – Kalóznak tartották őket, és...

Kivágódott a hátsó ajtó, Laura összerezzent a hangtól. Jago belépett, a karjában egy kupac uszadék fával.

– Meur ras, Jago! – mondta Miss Chegwin. – Kérlek, zárd be gyorsan az ajtót! Szitál az eső. Ideérzem a nedvességet.

A magas, széles vállú fiatalember ledobta a fát a kandalló mellé, aztán kiment a konyhába becsukni az ajtót.

Amikor visszajött, lehajolt tüzet rakni.

– Köszönj a barátunknak, Laurának! – biztatta Mary.

A kiugró állú és homlokú, hatalmas férfi félénken nézett a vendégre.

– Jó estét, Lauránk!

Egyesek azt beszélték, hogy Jago a régi, cornwalli óriások leszármazottja. Némelyek, mint például Newlyn, féltek tőle a méretei miatt, mások pedig kigúnyolták, úgy vélték, hogy biztosan gyengeelméjű, mivel a barátain kívül szinte senkivel sem beszélt. Laura azonban tudta, hogy kedves, előzékeny lélek.

– Jó estét, Jago! – mosolygott rá.

– A vacsorád a tűzhelyen van – tette hozzá Mary.

A fiatalember bólintott, majd elfordult, lehajtotta a fejét, hogy be ne verje a szemöldökfába.

– Sajnálom – mondta Laura. – Megzavartam a vacsorát?

– Egyáltalán nem. Én ettem, miközben Jago tűzifát gyűjtött. A szokásosnál tovább tartott, mire talált annyit, hogy kitartson éjszakára. – Az öregasszony összébb húzta magán a sálat. – Jó hosszú lesz idén a tél. Még szerencse, hogy itt van Jago!

Laura tudta, hogy Jago nem Miss Chegwin saját fia. Az asszony hosszú éveken át dolgozott bábaként, de sosem ment férjhez, és nem születtek gyerekei. A fiút kisbaba korában találta magára hagyva a templomkertben.

„Nem tudom, miért hagyta magára az anyja – mesélte még régebben az idős hölgy. – Talán egyszerűen hajadon volt, és megijedt. Dr. Dawe azt mondta, hogy csak az időmet vesztegetem vele, túl kicsi és gyenge ahhoz, hogy életben maradjon, megnőni pedig biztosan nem fog. Most nagy élvezettel vonultatom fel előtte a nagyon is magas, erős fiamat vasárnaponként a templomban!”

A konyhában egy villa csikorgott a tányéron, majd vidám dallam csendült fel: Jago a tekerőlantján játszott. A zenétől Laura visszatért a jelenbe. A szél megrázta az ablaktáblákat, az üveg foltos lett a víztől.

Laura felállt.

– Talán jobb lenne, ha legközelebb fejezné be a történetet. Haza kellene mennünk Newlynnel, mielőtt még jobban zuhogni kezd.

– Meur ras a látogatásért és a süteményért! – bólintott Mary. – Nos dha!

– Nos dha! – kívánt Laura is jó éjszakát. Csak keveset értett korniul, beszélni pedig még annyira sem tudott.

Amikor elindultak Newlynnel, Laura összehúzta magán a köpenyét a csípős szél ellen, Newlyn pedig morogva a fejébe húzta a kalapját. A szél kísértetiesen jajongott, és Laura nem csak a hideg miatt remegett.

– Tregeagle az, kisasszony, én tudom! – kiáltotta Newlyn. – Végünk!

– Nem lesz végünk – nyugtatgatta Laura, bár ha hajó járt a nyílt vízen, az tényleg gyászos véget érhet. A hangokból ítélve a rettegett északnyugati szél támadt fel.

A sötét távolban fegyver dörrent, és valaki azt kiáltotta:

– Hajó!

Newlyn megmarkolta Laura kezét.

– Ez a papám volt!

A kétségbeesett hajók gyakran próbáltak eljutni a padstow-i kikötőbe vihar idején, hogy ott keressenek menedéket. Sokuk a Doom-turzás homokzátonyára sodródott, aztán a könyörtelen hullámok vagy elsüllyesztették, vagy nekicsapták a Greenaway-parti szikláknak, ahol ripityára tört.

Laura kisietett a Trebetherick-fokra, Newlyn kelletlenül követte. A magaslatról Laura lenézett a lent kavargó vízre. A sziklák mellett sötét folt derengett. Nem lehetett jól látni a köd miatt, de úgy tűnt, mintha egy vitorlás hánykolódna a hullámokon.

Laura gyomra görcsbe rándult, a szívében a félelem és az eltökéltség elegye zakatolt.

– Gyere! Menjünk le a partra!

– Biztos benne, kisasszony? Én nem hiszem, hogy a nagybátyja...

– Igen. Gyere!

Laura elfordult, és elindult végig a keskeny ösvényen, csúszkált a nedves homokon, megbotlott a nyulak odvaiban, de azért nem esett el.

A parton már összegyűltek az emberek, várakoztak. Figyeltek. Reménykedtek.

Laura innen jobban látott. Mostanra a gyenge holdfény áthatolt az esős félhomályon, az eget villámok hasították szét, megvilágították a hajót. A parttól pár száz méterre egy vitorlás küzdött az elemekkel. Előre-hátra billegett, túlságosan oldalra dőlt. Megfeneklett a sziklákon, és ha nem tud elszabadulni, a hullámok hamarosan darabokra törik. Laura nem először látott ilyet.

Newlyn észrevett a közelben egy köpcös halászt, odarohant hozzá, és elkapta a karját.

– Ó, papa!

– Nyugodj meg, kislányom!

A legtöbb helyi férfi vagy halász volt, mint Mr. Dyer, vagy hajóépítő, vagy az egyárbócos szlúpok legénységének a tagja, akik a Padstow-val kereskedő áruszállító hajók ki- és bepakolásánál segédkeztek. A többiek a helyi pala- és ólombányákban dolgoztak.

Laura nézte, ahogy a hajó fedélzetén aprónak tűnő férfiak nehéz ládákat és hordókat dobálnak a tengerbe. Egy inas legény felmászott a rudazatra a fedélzetre betörő víz elől, de egy óriási hullám rácsapott, lesodorta a felső vitorla keresztárbócáról, és belelökte a tengerbe. Nem is bukkant fel újra. Vajon a legénység már leengedte a mentőcsónakokat, vagy mindet leszaggatta az ár? Már nem tudnak elmenekülni? Laura tisztában volt vele, hogy a többség sosem tanult meg úszni, de ebben a viharban a hullámok meg a sziklák még az úszni tudókat is összezúzták volna, mielőtt kiértek volna a partra.

– Drága Jézus, segíts nekik! – kiáltotta Laura. Azt kívánta, bárcsak tehetne valamit. Bárcsak valaki tehetne valamit!

A parókiának nem volt mentőfelszerelése, sem rendes mentőcsónakja. Ám a tapasztalt cornwalli hajósok gigjei – a partra szálláshoz használt, keskeny hatevezősök – gyakran látták el ezt a szerepet, a méretük miatt ugyanis át lehetett velük manőverezni a veszélyes szorosokon keresztül a túlélőkhöz. Ma este vajon miért nem jött ki senki a segélyhívásra? Persze nagy kockázatot vállaltak volna azzal, ha kieveznek a háborgó tengerre. A múltban sokan az életükkel fizettek a bátorságukért. Vajon nem hallották meg a kiáltásokat és a hajó vészjelző lövését?

John Dyer körbenézett, mintha olvasott volna Laura gondolataiban.

– Hol vannak azok a nyomorult evezősök? – Odakiáltott egy közelben bóklászó csoportnak. – Gyerünk, fiúk, próbáljuk meg kihozni őket!

– Papa, ne! – esedezett Newlyn. – Túl veszélyes!

Az izmos férfi kiszabadította magát a riadt lánya karjából.

– Valakinek meg kell próbálnia!

A többség hátramaradt, de három bátor lélek beszállt Dyer csónakjába, és felkapták az evezőket.

Laurának eszébe jutott az apja, aki kihajózott a tengerre, de sosem tért vissza, és megfogta Newlyn kezét.

A férfiak erősen eveztek, de a heves hullámverés visszasodorta őket. Húsz méterre jutottak, amikor egy hullám úgy felborította a csónakot, mint egy játékszert.

– Papa! – kiáltotta Newlyn, és erősen megszorította Laura ujjait.

Az evezősök mind eltűntek a csónak és a hullámok alatt. Laura lélegzet-visszafojtva imádkozott. Egymás után bukkantak ki a fejek a vízből, alig bírták a felszínen tartani a szájukat, miközben a part felé úsztak. A többi férfi, aki sokkal szívesebben segített a magukfajtának, mint az ismeretlen matrózoknak, felkapott egy kötelet, majd a legbátrabb begázolt a hullámok közé, hogy segítsen a vízben küszködőknek. Szerencsére a sikertelen mentőosztag mind a négy tagja visszajutott a partra: kifáradtak, szereztek pár zúzódást, de túlélték. A csónak azonban tönkrement.

– Hogyan fog most papa halászni? – kesergett Newlyn. – Hogy eltartsa a kicsiket? Hogy megéljünk?

Még többen gyűltek a partra az egyik kezükben lámpással vagy fáklyával, a másikban pedig csákánnyal. Laura szemügyre vette a fáklyával megvilágított arcokat, hallotta, ahogy topognak a lábukkal, hogy átmelegedjenek, és látta, ahogy sóvárogva dörzsölik a kezüket.

Kisodródott a partra az első vízbe hajított hordó, az emberek pedig rávetették magukat, úgy körbevették, mint a hangyák a kifolyt mézet. Ezt egy láda, majd még egy követte. Fejszékkel felfeszítették a tetejüket, olyan kincseket találtak, mint sózott hal, füge és narancs, majd egy hordó bor. Az emberek felkiáltottak, hívták a szomszédjukat, némelyek bele-beleittak a borba, mások a zsebüket tömték meg gyümölccsel és hallal. A jelenet kezdett olyan hangulatot árasztani, mint egy kísérteties falusi vásár.

Laura megpillantotta az aranyhajú Treeve Kentet a tivornyázók között. Vajon mit keres itt?

A férfi már épp el akart fordulni, amikor rájött, hogy Laura meglátta, és odaballagott hozzá.

– Látom, otthon tartja a nátha – mondta dévajul.

– Látom, a nagybátyám családját szórakoztatja – vágott vissza Laura.

– Unalmas lett az este ön nélkül – vigyorgott Treeve. – Én csak... kimentem meginni egy sört, meghallottam a lövést, és lejöttem megnézni, mi történt. – Laura látta, hogy kerüli a pillantását a magyarázat közben.

– Mikor érkezik a rakománymentő? – kérdezte Laura.

– Szerintem hamarabb, mint ahogy az itt lévők szeretnék.

– Önt is beleértve?

– Miért ne? – vonta meg a vállát Treeve.

Laura nem felelt, visszafordult a süllyedő vitorlás felé.

Miután a hajón rekedtek látták, hogy az inas fiatalembert lesodorta az ár, és vízbe fulladt, úgy tűnt, ők inkább a helyükön maradtak. Laura kilenc-tíz férfit meg egy fiút számolt meg, mind segítségért kiabáltak. A hullámok átcsaptak a fedélzeten, és másokat is belesodortak a tengerbe. A hajó egyik árbóca kitört, és most a part felé úszott; Laura látta, hogy egy férfi a fél karjával belekapaszkodik, a másikkal pedig egy társát fogja át, próbálja a víz felett tartani a fejét. Lecsapott rájuk egy hullám, és mindketten a víz alá merültek. Az előárbóc pár méterrel arrébb bukkant fel újra, majdnem felnyársalta az egyik férfit a sekély vízben.

A vízfelszín fölé kinyúlt egy kétségbeesett kéz, aztán újra elsüllyedt.

– Már közel van, fiúk! Húzzuk ki! – kiáltotta Newlyn apja. A derekára kötötte a kötelet, és miközben ő bátran belegázolt a vízbe, a többiek a másik végét fogták. Mr. Dyer lenyúlt a vízbe, ameddig csak bírt, elkapta a férfi gallérja hátulját, és kihúzta a part felé. Épp odasodort a víz egy hordót, amely eltalálta őket. Mindketten elmerültek, de a barátai John Dyer segítségére siettek, és végül mindkét férfi rázuhant a homokra.

Mr. Dyer zihálva a hátára gördült. Newlyn letérdelt mellé. A másik fickó azonban mozdulatlanul feküdt.

Tom Parsons, a hírhedt hajóroncs-fosztogató és csempész átszelte a partot, feléjük tartott. A vörösesszőke haja kócos fürtökben göndörödött a kalapja alatt. Halvány szeplők ültek az arcán, a szemöldöke között pedig mély ráncok. Annak idején bűbájos gyermek lehetett, de az ötvenéves férfitól most Laurát kilelte a hideg.

Tom könyörtelenül megpiszkálta a mozdulatlan áldozatot a csizmájával.

– Jobb is így – mormolta.

Laura segítséget keresve körbepillantott. Bár ne ment volna el dr. Dawe meglátogatni a nővérét...!

– Gördítsék át! – kérte Laura.

Mr. Dyer megmozdulni sem bírt a fáradtságtól, és úgy tűnt, senki más nem meri keresztülhúzni Tom Parsons számítását.

– Segítsen valaki! – Laura lehajolt, és megpróbálta ő maga megfordítani a hajótöröttet. Egy felnőtt férfi azonban, akinek a ruhája és a teste teleszívta magát vízzel, nehezebb, mint amilyennek kinéz.

– Hagyja békén! – parancsolta Tom.

Laura felnézett, és látta, hogy a roncsfosztogató épp fölé tornyosul, egy furkósbottal a kezében.

Laura elborzadt a gondolattól, hogy bárki képes lenne leütni egy magatehetetlen embert, és érezte, hogy a jogos felháborodás megacélozza az idegeit.

– Nem, maga hagyja őt békén!

Régen az emberek jogot formálhattak a „halott roncsok” szállítmányára, amelyeken nem maradt túlélő, de az elmúlt harminc évben sokat változtak a törvények. Most a partra sodort holmikat át kellett adni a jogos tulajdonosuknak vagy a hercegségnek. Ennek ellenére a vidékiek közül sokan ragaszkodtak a régi hagyományokhoz, különösen, ha éhezett a családjuk, vagy ami még rosszabb: ha nyereségre tehettek szert. A rakomány eltulajdonításáért járó büntetés a bírságtól a kivégzésig terjedt, de az elkövetőket ritkán fogták el és ítélték el.

Laura minden erejét összeszedte, az oldalára gördítette a férfit, onnan pedig a hasára. Rengeteg sós víz folyt ki a száján, és kezdett felcsillanni benne az élet jele.

– Lépjen hátra, leány! – Tom hangja halálosan nyugodtan csengett.

Laura védelmezőn a férfi fölé hajolt, de közben óvakodva figyelte a furkósbotot.

– Nem.

Tom felemelte a rövid, nehéz fadarabot.

Treeve Kent közéjük lépett.

– Minden rendben, Miss Callaway? Ó! Jó estét, Tom!

Parsons megdermedt.

– Maga meg mit keres itt, Kent?

Treeve erőltetetten rámosolygott a másikra.

– Gondolom, ugyanazt, amit maga.

– Kétlem. Ez nem tartozik magára.

A hajótörés áldozata hörögve beszívta a levegőt, kinyújtotta a karját, és belemarkolt a homokba.

– Newlyn! – kiáltotta Laura. – Siess, hozd ide Jagót, és szólj Miss Chegwinnek, hogy a háznál találkozunk!

– De...

– Most!

Habár Laura csak nagyon ritkán használt ilyen parancsoló hangot bárkivel is, most nem volt más választási lehetősége, kénytelen volt úrnőként fellépni a félénk szolgálóval szemben. Nem hagyhatta, hogy ez a magatehetetlen férfi egy perccel is tovább maradjon a tengerparton annál, mint ameddig feltétlenül szükséges. Ha nem tesz valamit, az áldozat valószínűleg nem sokáig marad életben a brutális Atlanti-óceánnak és a hideg éjszakai levegőnek kitéve, nem is szólva Tom Parsons furkósbotjáról.

Akár az eltökéltség okozta, amellyel Laura a fekvő embert őrizte, akár az, hogy az egyházközség egyik legfontosabb családjának egy tagja is jelen volt, Tom Parsons meghátrált. Visszafordult a boroshordók, a tartályok és a ládák felé, nyilván minél több zsákmányt akart szerezni, mielőtt megérkezne a hercegség rakománymentő megbízottja vagy a vámőr.

Nem sokkal később Jago cammogott át a homokon, az útja során többen is kíváncsian vagy helytelenítőleg néztek rá. Szerencsére a többséget túlságosan lefoglalta a ládák átkutatása vagy a vízbe fulladt férfiak zsebeinek a kipakolása ahhoz, hogy felfigyeljenek rá.

– Jago, kérlek, vidd el őt Fern Havenbe!

A megtermett alak bólintott, letérdelt, és olyan könnyedén emelte fel a túlélőt, mintha gyermek lenne.

Laura követte Jagót a parton át, aztán visszafordult Treeve felé.

– Dr. Dawe elment a nővéréhez. Kérem, szóljon az öccsének, hogy jöjjön át, mihelyt tud!

– Gondolja, hogy Perran tud rajta segíteni? – Kent meglepve vonta fel a szemöldökét. – Talán igaza van. Bár jobban örülnék, ha engem hívott volna meg látogatóba.

– Ön talán orvos?

– Nem. De ha szüksége van rám, csak szólnia kell. – A jóképű férfi közelebb lépett hozzá, a szeme huncutul csillogott. – Kedve szerint tehet velem.

Laura habozott. Lehet, hogy Treeve flörtöl vele, de nem tudta elképzelni, hogy komolyak a szándékai.

Egyenesen a szemébe nézett.

– Ezt valahogy kétlem – felelte, majd elsietett a partról.

A kapitányt, aki kis híján vízbe fulladt, és nem is tért magához, felcipelték egy közeli házba abban a reményben, hogy újraéleszthetik.

Bella Bathurst: A hajótöröttek

Második fejezet

A férfi aprónak tűnt Jago karjában, a szerény vendégszoba ágyában fekve viszont már nem annyira. A válla szemmel láthatóan szélesebb volt, mint a vékony dereka. Talán harmincéves lehetett, sűrű, hullámos, barna haja és vékony orra volt. Az arca alsó felét a hajánál egy árnyalattal sötétebb szőrszálak borították. Egyszerű bricseszt, harisnyát és batisztinget viselt. Ha volt is cipője, nagykabátja meg kalapja, a tenger letépte róla. A ruháján semmi sem árulkodott a kilétéről, bár a finom inge alapján akár előkelő is lehetett.

– Vegyük le róla ezeket a nedves ruhákat! – javasolta Miss Chegwin.

Az idős nő Jago segítségével levetkőztette a sebesült férfit, és elkezdte lemosni róla a homokot meg a vért. Laura kivitte a vizes ruhákat a mosókonyhába.

Mielőtt beletette volna őket a kádba, mindet átnézte, de nem talált semmiféle azonosítót az ing nyakába vagy a bricsesze derekába varrva. Mint általában, az ő bricseszének az elején is volt egy lehajtható rész, amelyet gombbal lehetett rögzíteni. Ebben a széles anyagdarabban rejtették el a csípőzsebet. Laura három aranypénzt és egy ezüst zsebórát talált benne. A számlapján mindössze a szokásos római számokat látta, semmi mást.

Beáztatta a ruhákat, majd visszatért a vendégszobába.

Miss Chegwin odabent gyengéden, módszeresen megvizsgálta a férfit, miközben a teste alsó részét letakarta egy lepellel.

A bábaként töltött évei alatt Mary Chegwin ápolónői feladatokat is végzett dr. Dawe mellett, ellátta a betegeket a lábadozásuk közben vagy az örökkévalóság felé vezető útjukon. Dr. Dawe néhány évvel korábban erősködött, hogy Mary menjen nyugdíjba az életkora miatt, az ápolónő azonban óriási tudást halmozott fel, ráadásul jóval tapasztaltabb volt, mint Laura, különösen a hajótörések áldozataival kapcsolatban.

Maryt láthatóan fellelkesítette, hogy megint szükség van rá, és ahogy a beteg fölé hajolt, hogy megtapogassa a végtagjait, hirtelen fiatalabbnak tűnt a koránál.

– A bokája feldagadt és bekékült. Nem hiszem, hogy eltört, de nem tudhatjuk biztosan. A csuklóját lehorzsolta egy kötél. Talán megpróbálta odakötni magát a hajó valamelyik részéhez. Hátul, a tarkóján horzsolást látok. Talán az árbóc vagy valami más törmelék ütötte meg.

Megakadt, amikor meglátott egy vágást a férfi oldalán.

– Ejha, eddig ez a legrosszabb! Jó mély. Ki kell tisztítanunk, és be kell kötöznünk. Szerencse, hogy nincs magánál, mivel a sós víz nagyon tud csípni.

Mary kinyitotta a régi gyógyszeres táskáját, és elkezdte kezelni a sebet sötét tinktúrákkal meg illatos kenőcsökkel, Laura pedig segédkezett neki. Laura annak idején túl fiatal volt ahhoz, hogy komolyan helytálljon az orvos apja mellett, de megtette, ami tőle telt, és elég sok beteget láttak el együtt ahhoz, hogy mindez most teljesen természetesnek tűnjön számára.

Newlyn bekopogott.

– Mr. Kent van itt, kisasszony – jelentette be.

Belépett Perran Kent, a kezében a bőrtáska úgy csillogott, mintha vadonatúj lenne. Laura bemutatta őt Miss Chegwinnek.

– Persze hogy ismerem magát, fiam! Évekkel ezelőtt kigyógyítottam a kruppból. Sose hallottam még fiút annyit sírni! Remélem, már kinőtte!

Perry megköszörülte a torkát.

– Igen.

Megvizsgálta a beteget, ahogy korábban Mary is, számba vette a zúzódásokat, a horzsolásokat és a bedagadt bokát, amelyről kijelentette, hogy nem tört el, csak meghúzódott.

– Hála Istennek ő az első hajótöröttem, úgyhogy fogalmam sincs, általánosak-e a sérülései.

– Azok alapján, amit én láttam eddig, sokkal rosszabb is lehetne – biccentett Mary.

– Akkor hálásak lehetünk érte a mennyeknek. – Perry a homlokát ráncolva nézte a mély sebet a beteg oldalán. – Ezt össze kellene öltenünk. Nem vagyok sebész, azt előrebocsátom, de egy kicsit mindenből tanultam a Guyban.

Rátette a kezét a férfi homlokára.

– Nagyon hideg. Tüzet kellene itt rakni.

Laura azonnal nekilátott volna, de Jago megelőzte, máris a kandalló fölé hajolt. Amikor a lány meglátta Newlynt az ajtóban őgyelegni, odaszólt neki:

– Kérlek, szólj Wennának, hogy küldjön fel ágymelegítőt!

– Igen, kisasszony. – Newlyn elsietett, valószínűleg örült a lehetőségnek, hogy távolabb kerülhet Jagótól meg az idegentől.

Perry kipakolta a táskájából az eszközeit. Látva, hogy az ifjú orvos habozik, mielőtt átszúrná a bőrt, Miss Chegwin kivette a kezéből a tűt, és nekiállt ő maga összevarrni a sebet.

– Úgy tapasztaltam, hogy a nők ügyesebben bánnak a tűvel. Több gyakorlatot szereztünk vele.

Perry megkönnyebbülten sóhajtott.

– Szerencséje, hogy még nem tért magához. Bár ha ez hamarosan nem változik, talán soha nem is fog. Lehet, hogy túl sokáig maradt levegő nélkül.

Laura nagy levegőt vett. Kérlek, Istenem, ne!

Az öreg Mary meggörbült, gyenge ujjai ügyesen dolgoztak. Pár perc múlva elvágta a fonalat.

Perry szemügyre vette a munkája eredményét.

– Szép munka, Miss Chegwin! Ha úgy döntök, hogy itt fogok praktizálni, igazán megtisztelne, ha velem tartana ápolónőként.

– Dr. Dawe szerint már túl öreg vagyok hozzá.

– Akkor dr. Dawe nincs eszénél.

Mary elvigyorodott, de nem erősítette, és nem is cáfolta meg az állítást.

A fiatalember kihúzta magát.

– Mennem kell. A szüleim aggódni fognak. Reggel visszajövök, és megnézem, hogy van.

Laura kikísérte az ajtóhoz.

– Köszönöm, Mr. Kent!

– Kérem, szólítson Perrynek! Mr. Kent az apám. Ettől olyan öregnek érzem magam.

– A ma este után dr. Kentnek kellene szólítanom.

A férfi alázatosan felpillantott a szemébe hulló sötét haja alól.

– Ön lenne az első... Legalábbis, aki nem viccnek szánja.

– Rendben van – mosolygott Laura. – Dr. Kent. Megérdemli ezt a címet.

– Köszönöm! – Perry visszanézett a páciensére. – Tartsák őt melegen, és ha túléli az éjszakát... Nos, majd meglátjuk!

Miss Chegwin nézte, ahogy a fiatalember távozik, és amikor becsukódott mögötte az ajtó, cöcögve csóválta a fejét.

– Ez a fiú kétszer annyit ér, mint a bátyja, de sajnos nincs feleolyan jóképű sem.

– Nem az a legfontosabb a világon – felelte Laura.

– Egyetértek, de meglep, hogy egy ifjú hölgy is így gondolja. Nos, hallotta a doktort! Tartsuk melegen ezt a szegény párát!

Laura hozott egy hálóinget a nagybátyja ruhásszekrényéből, és Jago segítségével hárman együtt áthúzták a sebesült fején, a kezét beledugták az ujjába, majd eligazgatták a ruhát a testén. Amikor Mary felhajtotta a leplet, Laura hátralépett, így csak a férfi izmos, szőrös lábából látott egy darabot, mielőtt újra elfedték. Jago ezt követően elbúcsúzott.

– Istenem, hogy reszket! – csóválta a fejét Mary. – Hol van már az a lány az ágymelegítővel?

A lepelre nehéz gyapjútakarókat és egy paplant borítottak. A férfi remegése ennek ellenére is tovább erősödött.

– Felmelegíthetnénk az ágyat a régi módon is – vetette fel Laura. – Régen a szolgák befeküdtek a gazdáik ágyába, hogy megmelengessék őket, nem igaz?

– Ó, igen, pontosan így történt! Csak pár éve, hogy egy szegény özvegy befogadott egy félholt tengerészkapitányt, akinek elsüllyedt a hajója. Megpróbált brandyvel erőt önteni bele, és amikor kudarcot vallott, a saját ágyában melegítette át. Ez a parasztgyógymód sikerrel járt. A kapitány magához tért, és mivel az özvegy érdemének tudta be, hogy életben maradt, bőségesen megjutalmazta. Húsz aranyat adott neki! Te azonban ezt nem teheted meg, Miss Callaway. Hiszen úri lány vagy. És ami még rosszabb: csuromvíz.

Az eső meg a hullámverés csakugyan átáztatta a szoknyáit. Laura maga is szinte reszketett.

Szerencsére Newlyn megérkezett az ágymelegítővel: egy zárt tartóval, amelybe felforrósított köveket, homokot vagy a tűzből vett parazsat tettek.

– Jó, hogy itt vagy! Tekerd az ágymelegítő köré ezt az anyagot, és csúsztasd be a takaró alá a lábához, de óvatosan, nehogy megégesd a bőrét!

Newlyn engedelmeskedett, és a férfi remegése pár perc múlva alábbhagyott.

Az ajtóban megjelent Matthew bácsi Mrs. Brayjel, még mindig nagykabátban és sapkában voltak a látogatás után. Eseld mögöttük lézengett, próbált átkukucskálni a válluk felett, az anyja azonban elhessegette.

– Menj a szobádba, Eseld! Nem neked való látvány.

Eseld színpadiasan felsóhajtott, de szót fogadott.

– Roserrow-ban hallottuk a hajótörés hírét, és jöttünk, amint tudtunk – mondta Laurának a nagybátyja. – Wenna azt mondta, idehoztak egy túlélőt.

– Igen. Remélem, helyesen cselekedtem.

– Helyesen? – ismételte Mrs. Bray. – Nem örülök, hogy egy idegent költöztettek az otthonomba, és még csak engedélyt sem kértek rá! Eszedbe sem jutott, hogy előbb megkérdezd tőlünk?

Laura nem lepődött meg azon, hogy Mrs. Bray nem szívesen fogadott be egy idegent a házába. Az igazat megvallva, az asszony szeretettel fogadta Laurát, amikor hozzáment Matthew Brayhez, de a kedvessége az évek során megkopott, különösen amióta Laura nővé cseperedett, és magára vonzotta Treeve Kent figyelmét.

– Nem voltak itt – védekezett Laura. – Neki pedig azonnali segítségre volt szüksége.

– Az úgy van rendben, hogy szegény lélek menedékre találjon egy lelkész otthonában – nyugtatta meg a nagybátyja. Amikor Matthew bácsi Truróból Észak-Cornwallba költözött, hogy feleségül vegye Lamorna Mablyt, és a helyi parókia vikáriusa legyen, a püspök megengedte neki, hogy az új felesége nagyobb, világosabb házában lakjon a St. Minver-i nyirkos, öreg lelkészlak helyett.

– Semmit sem tudunk róla! – erősködött Mrs. Bray. – Lehet, hogy valami idegen betegséget hordoz, vagy bűnöző!

– Ugyan már, drágám, fölösleges ilyen elhamarkodott következtetéseken töprengeni. Nekem mennem kell, hogy segítsek a halottakkal, de ez a szegény ember a jelenlegi állapotában senkire sem jelent semmiféle veszélyt.

– Nos. – Az asszony sértetten fújt egyet. – Remélem, hogy te és Miss Chegwin elboldogultok vele, Laura, én ugyanis lefekszem. És nem akarom, hogy Eseld idejöjjön! Ne vond őt be ennek a férfinak az ápolásába, megértetted? – Azzal elfordult, de még hátraszólt a válla felett: – Ki tudja, még az is lehet, hogy veszélyes!

Laura látta, hogy jelenleg semmit sem tehet az idegenért, ezért hazaküldte Miss Chegwint aludni, Newlynt pedig megkérte, hogy maradjon a sérülttel, amíg ő segít a nagybátyjának kiteríteni a holttesteket a temetésre. Megígérte a szobalánynak, hogy pár óra múlva felváltja.

Newlyn vonakodva beleegyezett, de azért a tűz mellé húzta a székét, a férfitól távol, és olyan óvakodva figyelte őt, mintha bármelyik pillanatban felugorhatna, és elkaphatná a torkát.

Amikor kiértek a partra, a nagybátyja fizetett a sekrestyésnek meg pár helyi lakosnak, hogy tegyék fel a holttesteket a szekerére, és hajtsanak el a morbid rakománnyal a Szent Enodocba.

A kis kápolna a parókia három templomának az egyike volt, ez állt a legközelebb a hajótörés helyszínéhez. Az évek alatt félig betemették a homokdűnék, ezért már nem tartottak benne rendszeresen istentiszteletet. Temetést viszont igen. A templomkertbe egy fedett kapubejárón lehetett bejutni, az alatta fekvő kőtáblán, a „koporsótartón” szokták felravatalozni temetés előtt a holttestet, egyszerre egyet. A hajótörések után viszont, amikor sok tengerészt kellett elföldelni, inkább a nyugati sövény mögött álló sekrestyéslakba vitték őket.

A sekrestyéslakba érve felakasztottak egy lámpást a mennyezetről lógó kampóra, hogy megvilágítsa a termet, mivel fényre volt szükségük a munkához, aztán kiterítették a szerencsétlen áldozatokat a padlóra. Némelyiküket csúnyán összetörték a sziklák, mások viszont mintha csak aludtak volna. Többen elveszítették a cipőjüket és a kabátjukat, de az is lehet, hogy a fosztogatók vitték el.

Évekkel korábban, amikor Laura először látta, hogy egy nő lehúz egy csizmát egy vízbefúltról, megdöbbent és felháborodott. A nagybátyja nyugtatta meg, mondván: „Neki már nincs szüksége rá ott, ahová megy. Ennek a nőnek viszont hat növekedésben lévő fia van, és még egyet sem tud rendesen felruházni a pénzéből, nemhogy egy fél tucatot!”

Matthew bácsi pedig azon lepődött meg, amikor Laura először ajánlotta fel a segítségét az egyik szerencsétlenség után. Mivel szokás szerint akkor is túl sok munka szakadt rá, beleegyezett. A lány szomorúnak találta ezt a feladatot, de nem törte meg lelkileg. Talán, mert orvos lánya volt, és gyerekkorában sokszor látott sérülteket meg halottakat, vagy mert úgy érezte, hogy segítségére lehet a nagybátyjának, és talán egy kicsit a nemrég elhunytaknak is.

Bár tudta, hogy addigra valószínűleg minden értéküktől megfosztották a holttesteket, mindig megnézte, hátha maradt valami holmi vagy jel, amely az illető kilétéről árulkodott. Ha voltak túlélők, akik azonosíthatták a holttesteket, felírta a nevüket – a nagybátyja helyesírása ugyanis borzalmas volt. Ha pedig nem voltak túlélők, minden áldozatról felvésett pár szót arra az esetre, ha egy hozzátartozó eljönne érdeklődni a holtakról a temetés után.

A haditengerészet hajóin a tiszteket az egyenruhájuk alapján lehetett azonosítani. Még egy kereskedelmi hajó kapitánya is gyakran jellegzetes kabátot viselt váll-lapokkal. Ám a matrózokat, az ácsokat és a legalacsonyabb rangú tengerészeket sokkal nehezebb volt megkülönböztetni a többitől.

Laura most egymás után letérdelt mindegyik férfi mellé, újra belenézett a ruhájukba meg a zsebükbe, és leírta a feljegyzéseit:

„Férfi, negyven-negyvenöt éves. Ősz haj. Zöld szem. Pocakos. Még mindig kötényt visel.” Talán a szakács?

„Férfi, huszonöt-harminc éves. Fekete haj. Barna szem. Eper alakú anyajegy a homloka bal oldalán. R. H. betűk a nadrágja derekán és az inge gallérján.”

Laura megállt. R. H.? A betűk eszébe juttattak valamit. Vajon a halott monogramja lehet, hogy valami más? A válasz ott bizsergett az agya mélyén. Biztosan nem arra utalt, amire ő gondolt! Félretette a gyanakvását későbbre, és továbbhaladt a feladatával.

„Fiú, tizenhárom-tizenöt éves. Vörös haj. Kék szem. Szeplős.”

Miközben ezt leírta, könnyek homályosították el a szemét. Olyan fiatal volt még! A gyermek anyjára gondolt, akárhol van is, és megsajdult a szíve. Gyengéden lezárta a fiú szemét.

Amikor végzett a listával, felkelt, és átadta a nagybátyjának.

– Köszönöm, kedvesem! – Matthew bácsi imádkozott az elhunytak fölött, kérte Istent, hogy irgalmazzon a lelküknek, aztán minden testet letakart egy-egy lepellel. Éppen ilyen alkalmak miatt tartották őket a sekrestyéslakban, és sajnos többször is használniuk kellett már.

– Nyolc férfi és egy fiú. – Kettővel kevesebb, mint amennyit Laura a hajón megszámolt, bár lehet, hogy rosszul látta.

– A szemfedélkészítőnek sok dolga lesz holnap – bólintott a nagybátyja.

Kulcsra zárta maga mögött a sekrestyéslakot, hogy megvédje a testeket a további zaklatástól, aztán elindultak hazafelé.

Miközben távolodtak a Szent Enodoctól, Laurának eszébe jutott az első vasárnap, amelyet a parókián töltött. Felidézte, mennyire elámult, látva, hogy a nagybátyját leeresztik a tetőn át a félig betemetett kápolnába, és hogy mennyire helytelenítette a közeli dombon gyülekezők lármázását. Egyáltalán nem érezte az istentiszteletnek azt az áhítatos hangulatát, amire számított. Mrs. Bray azzal vádolta, hogy olyan arcot vág, mint aki savanyú olasz citromot evett, és figyelmeztette, hogy ne ítélkezzen a számára ismeretlen hagyományok felett. Eseld viszont kézen fogta őt, és kedvesen megvédte a furcsa szokást: elmagyarázta, hogy a vikáriusnak kötelessége legalább évente egy szertartást tartani minden templomban, hogy megőrizze a dézsmaszedés jogát, és a hely felszentelt maradjon.

Most, miközben hazafelé tartottak a kocsin, Laura kissé kínosan érezte magát attól, hogy ennyire naiv és – hát igen – ítélkező volt akkoriban, a világtól védett fiatal lányként. Még mindig nehezére esett megérteni a cornwalli szomszédjait, de sokukat kifejezetten megszerette. Habár a nagybátyja is csak nemrég érkezett St. Minver parókiájára, ő Cornwallban született és nőtt fel, így nem tartották idegennek. Ő a szokásos türelmes sztoicizmusával viselte a furcsa új élményeket. Drága Matthew bácsi! Laurával is mindig olyan kedvesen és türelmesen bánt! A gondolattól szeretet öntötte el, és az út hátralévő részében a nagybátyja vállára hajtotta a fejét.

Amikor megérkeztek Fern Havenbe, egy ismerősnek tűnő férfi lovagolt az úton feléjük.

– Menj be, Laura! – mondta a nagybátyja. – Én előbb váltok pár szót Mr. Hicksszel.

Laura bólintott, túlságosan elfáradt ahhoz, hogy vitatkozzon.

Testileg-lelkileg kimerülve tért vissza a szobájába, levetette a nedves szőrmebundáját, szétnyitotta az elöl gombos ruháját, és lerázta a csípőjéről. Aztán a nedves alsószoknyáját is meglazította, kilépett belőle, levette a bokacsizmáját, majd lerángatta az elázott harisnyáját. Végül szinte csak egy száraz alsóing meg a fűző maradt rajta. Megmosta a kezét, belebújt a köntösébe, szorosan megkötötte az övét, és lábujjhegyen beosont a vendégszobába megkérni Newlynt, hogy engedje ki a fűzőjét, valamint megnézni a beteget.

Halkan kinyitotta az ajtót. Newlyn a széken összegörnyedve aludt, a tűzből pedig csak a parázs maradt. Laura azonnal látta, hogy a férfi megint remeg, az ajka kéknek tűnt a gyertyafényben.

Laura kivette a kihűlt ágymelegítőt a takaró alól, odavitte a tűzhöz, és gyorsan megtöltötte izzó parázzsal. Aztán körbetekerte a flanelanyaggal, majd becsúsztatta a takarók közé a férfi lábától biztos távolságban. Végül lehajolt, tett a tűzre, és felszította a parazsat.

– Newlyn! – suttogta, gyengéden megrázva a lány vállát.

A szobalány mormolt valamit, de aludt tovább.

Laura feladta. Pár percig nézte a férfit, aki még mindig reszketett. Eszébe jutott Miss Chegwin története a szegény özvegyről, aki megmentette a tengerészkapitány életét, így hát felhajtotta a takaró sarkát, majd óvatosan bemászott a beteg mellé.

Még sosem feküdt senkivel egy ágyban. Mit kell tennie, hogy felmelegítsen egy hideg testet? Vajon elegendő a közelsége, vagy testi kontaktusra is szükség lesz?

Lassan közelebb kúszott, amíg a válla a férfi karjához nem ért, a csípője pedig a lábához. Emlékeztette magát, hogy egyikük teste sem fedetlen – vagyis a lábuk kivételével. A férfi egyébként sincs magánál, így hát azzal biztatta magát, hogy semmi botrányos nincs abban, amit tesz.

A sebesült görcsös remegése enyhült, de nem maradt abba teljesen.

Laura az oldalára fordult, az arcát a férfi vállához tette. Bizonytalanul kinyújtotta a karját, és az idegen törzsére fektette; megkönnyebbülve állapította meg, hogy szabályosan emelkedik, majd süllyed. Érezte a karizmainak a keménységét meg a hasa soványságát a hálóing alatt. Laura teste felhevült, annyira kínosan érezte magát a helyzet intimitása miatt. Remélte, hogy ez a közelség a másikra is hasonló hatással lesz.

Mintha a férfi homályosan megérezte volna a jelenlétét, odafordult felé, és valamit a hajába mormolt. Talán egy nevet. Honora? Olyan halkan ejtette ki a három szótagot, és olyan gyorsan, hogy Laura semmiféle benyomást nem szerzett a beszédéről. Aztán az idegen megint elernyedt, és többé nem szólalt meg.

Laura érezte, hogy a fáradtságtól és a melegtől elnehezül a szemhéja. Úgy döntött, hogy pár percre lehunyja.

Később hallotta, hogy valaki levegő után kap, és felriadt. A zsaluzia lécei között besütött a nap.

Newlyn a közelben állt, őt bámulta, a szemöldöke magasra rebbent, a szeme elkerekedett.

– Kisasszony, mit csinál? Mit mondana a nagybátyja?

Sokkal ijesztőbb kérdés, hogy Mrs. Bray mit mondana, gondolta Laura.

– Megint remegett – suttogta válaszképp. – Az orvos azt mondta, melegen kell tartani.

Úgy döntött, hogy újratölti az ágymelegítőt, így felhajtotta a takarókat, és letette a lábát a földre.

Ebben a pillanatban kinyílt az ajtó.

A nagybátyja és Mrs. Bray megdermedve állt a küszöbön. Azonnal megtorpantak, amikor meglátták, hogy Laura a férfi ágyán ül. Eseld szeme tágra nyílt az anyja válla fölött.

– Mi folyik itt? – kérdezte Mrs. Bray.

Laura felállt, hálát adott az égnek, hogy nem pár perccel korábban léptek be.

A nagybátyja összevonta a szemöldökét.

– Az én hálóingemet viseli?

– Sajnálom, bácsikám – felelte Laura szégyenkezve, miközben felemelte az ágymelegítőt. – Csak az orvos utasításait követtük: azt mondta, tartsuk melegen. Newlyn, kérlek, töltsd ezt meg! – Laura elfordította a lángvörös arcát, és megigazította a takarót a betegen.

– Orvos? Azt hittem, dr. Dawe még nem tért vissza!

– Nem is. Perran Kentre gondoltam.

– Ó... Múlt éjjel egy fiú üzenetet hozott a hajótörésről, Perry pedig egyetlen szó magyarázat nélkül elrohant.

– Egy fiú? Nem Treeve Kent vitte el a hírt?

– Treeve? – Mrs. Bray a homlokát ráncolta. – Miért hozta volna Treeve a hírt? Már korábban elment otthonról, azt mondta, fontos ügyben kell találkoznia az egyházközség tanácsával. Eléggé elrontotta az esténket, hogy előbb Treeve ment el, aztán Perry. Nyomorúságos parti volt ez így Eseldnek.

Fontos ügy? Laura kételkedett benne.

– Találkoztál Treeve-vel? – kérdezte Eseld idegesen.

Laura nem akarta megsérteni az érzéseit, vagy féltékennyé tenni a lányt, így hát azt felelte:

– Csak futólag... Biztosan... akkor jött el a fontos megbeszéléséről, amikor a hajó leadta a lövést. Mindenfelől futva érkeztek az emberek.

– Köztük te is.

– Igen.

Mrs. Bray helytelenítő pillantása ide-oda cikázott a mozdulatlan férfi és Laura között.

– Nos, egyáltalán nem illendő, hogy itt maradtál egyedül egy szál köpenyben.

Laura a sarokban reszkető, néma szobalányra mutatott.

– Newlyn egész végig itt volt.

A nagybátyja közelebb lépett az ágyhoz.

– Nincs jele, hogy kezd magához térni?

Laura a fejét rázta.

– Mormolt valamit álmában, de semmi több.

Mrs. Bray figyelmeztetőleg felemelte a kezét Eseld felé, aztán követte a férjét a szoba belsejébe, és rábámult az idegenre.

– Nem tetszik, ahogy kinéz. Lehet, hogy kalóz. Vagy külföldi. Semmit sem tudunk róla, még az is lehet, hogy kém!

– Nem hinném, drágám – felelte Matthew bácsi. – A kapitány ládáját kisodorta az ár a partra, így kiderült, hogy egy Kittiwake nevű angol kereskedőhajót irányított. Beszéltem Mr. Hicksszel, a rakománymentő megbízottal, miután ti lefeküdtetek. Ő majd eldönti, mi lesz a rakománynak azzal a részével, amit az emberei meg tudnak menteni.

– Gondolom, nem sok maradt belőle, miután Tom Parsons meg a társai végeztek vele – jegyezte meg Laura.

Mrs. Bray összevonta a szemöldökét.

– Ne feledd el, hogy nincs jogod ítélkezni, Laura! Nem vagy cornwalli, és nem érted a szokásainkat.

Laura tényleg nem értette őket, de inkább bölcsen tartotta a száját.

{1} köszönöm (korni)