részlet

Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Lisa Jewell: Then She Was Gone

Copyright © 2017 by Lisa Jewell
All rights reserved.

borító terv © Simon & Schuster
borító fotók © Shutterstock, Getty, Plainpicture

Hungarian translation © Katona Ágnes, 2023
© XXI. Század Kiadó, 2023

ISBN 978 963 568 372 7

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Tegyi Timea
Előkészítés Takács Andrea
Korrektúra Harrach Judit
Elektronikus változat Ambrose Montanus

Lornak

Megjegyzés a Sara-Jade Virtue szereplő neve kapcsán

A Sara-Jade Virtue nevet a valóságos Sara-Jade Virtue-tól, a tavalyi Get in Character aukció nyertesétől kaptam. A Get in Character a CLIC Sargent nagy-britanniai jótékonysági szervezetnek gyűjt adományokat. Ráadásul Sara-Jade az egyik legfontosabb, legszenvedélyesebb és legbefolyásosabb személy a mai angol könyvkiadásban, és hihetetlenül büszke vagyok, hogy használhattam a nevét.

A CLIC Sargent célja, hogy megváltoztassa azt, amit a fiatalkori rák diagnózisáról gondolunk. Hisznek benne, hogy a gyerekeknek és fiatalkorú rákbetegeknek a legjobb ellátás, ápolás és támogatás jár a betegséggel vívott küzdelmük során, és utána is. Ezek a fiatalok mindnyájan megérdemlik, hogy a legjobb esélyekkel induljanak az életben, miután befejeződött a gyógykezelésük.

http://www.clicsargent.org.uk/

Előhang

Az eltűnése előtti hónapok voltak élete legjobb hónapjai. Tényleg. A lehető legjobbak. Mintha minden perc ajándék lett volna a számára, mintha mind azt mondta volna: Itt vagyok, egy újabb tökéletes pillanat. Csak nézz rám, ugye milyen gyönyörű vagyok? Minden reggel szempillaspirállal és izgalommal indult, gyorsuló szívveréssel, ahogy az iskola kapujához közeledett, kibomló örömmel, ahogy megpillantotta őt. Az iskola immár nem valamilyen ketrecnek tűnt, inkább nyüzsgő, reflektorokkal megvilágított forgatási helyszínnek a szerelmi történetéhez.

Ellie Mack el se tudta hinni, hogy Theo Goodman járni akar vele. Theo Goodman volt a legjóképűbb fiú az összes tizenegyedikes között. Ő volt azelőtt a legjóképűbb fiú tizedikben, kilencedikben és nyolcadikban. Hetedikben még nem. A hetedikben nem voltak jóképű fiúk. Mind apró, gülüszemű kölyök volt, hatalmas cipőben és túl nagy zakóban.

Theo Goodmannek sosem volt barátnője, ezért mindenki azt gondolta, talán meleg. Csinos volt, ahhoz képest, hogy fiú, és sovány. És egyszerűen, magától értetődőn nagyon kedves. Ellie évek óta álmodozott róla, akár meleg, akár nem. Már attól boldog lett volna, ha a legjobb barátja lehet. Theo fiatal, csinos anyukája minden reggel elsétált az iskolához a fiával. Edzőcuccot viselt, haját lófarokba fogta, és rendszerint egy kicsi, fehér kutya kísérte. Theo meg felkapta a kutyust, megpuszilta, aztán letette a járdára, majd megpuszilta az anyukáját, és komótosan besétált a kapun. Nem érdekelte, ki látja. Nem szégyellte a vattapamacs kutyust, sem az anyukáját. Magabiztos volt.

Aztán tavaly egy nap, a nyári szünet után, beszélgetni kezdett Ellie-vel. Csak így egyszerűen. Ebédidőben váltottak néhány szót valami házi feladatról, és Ellie, aki nem sokat tudott az életről, azonnal tisztában volt vele, hogy a fiú nem meleg, és azért beszélget ővele, mert tetszik neki. Teljesen világos volt. És aztán, csak így egyszerűen, járni kezdtek. Ellie azt hitte, ennél bonyolultabb lesz a dolog.

De egyetlen hibás lépés, egyetlen kis bog az idő fonalán, és máris vége lett. Nemcsak a szerelmi történetüknek, hanem mindennek. A fiatalságnak. Az életnek. Ellie Macknek. Mind örökre eltűntek. Ha vissza tudná tekerni az idő fonalát, ha kibogozhatná és feltekerhetné az ellenkező irányban, mint egy motring fonalat, megtalálhatná a bogokat a fonálon, az intő jeleket. Visszatekintve világosan látszottak. De akkor régen, amikor nem sokat tudott az életről, nem vette észre őket. Nyitott szemmel sétált bele a csapdába.

Első rész

Egy

Laurel a kulcsával bement a lánya lakásába. Még ezen a viszonylag világos napon is sötét és borongós volt a hely. Az utcai ablakot egészen beszőtte az elvadult lilaakác, a lakás másik felét meg a mögötte elterülő kis erdő borította teljesen árnyékba.

Impulzusvásárlás volt. Hanna megkapta az első bónuszát, és valami maradandóra akarta költeni, mielőtt kifolyik a kezéből. Azok, akiktől a lakást vette, szép holmikkal rendezték be, de Hannának sosem volt ideje bútorokat venni, és a lakás most úgy néz ki, mintha félig kipakolták volna egy válás után. Nem bánta, ha az anyja jön és kitakarít, amíg ő nincs otthon, ebből is látszott, hogy számára az egész csak egy hotelszobával egyenlő.

Laurel a megszokástól hajtva végigsietett a kopottas folyosón a konyháig, és kivette a tisztítószereket a mosogató alól. Úgy tűnt, Hanna nem otthon töltötte az éjszakát. Nem volt müzlistálka a mosogatóban, tejfolt a pulton, nyitott szempillaspirál az ablakpárkányon a nagyítós tükör mellett. Laurel hátán a hideg futkosott. Hanna mindig hazajött. Hannának nem volt hova mennie. Odalépett a táskájához, kihúzta a telefonját, remegő ujjakkal beütötte a lánya telefonszámát, és megrázkódott, amikor a rögzítő jelentkezett, mint mindig, amikor Hanna dolgozott. A telefon kiesett a kezéből, le a földre, közben megpattant a cipője szélén, így nem tört össze.

– A francba – förmedt rá magára, ahogy felvette a telefont és vakon rámeredt. – A francba!

Nem volt, akit felhívjon és megkérdezze: Láttad Hannát? Tudod, hol van? Az ő világa nem így működött. Nem kapcsolódtak egymáshoz a részei. Csak kicsiny életszigetek voltak elszórva benne.

Lehetséges, gondolta, hogy Hanna találkozott egy pasassal, csak nem valószínű. Hannának nem volt barátja, egy sem, soha. Valaki egyszer felvetette a gondolatot, hogy Hannának bűntudata lenne, ha barátja lenne, mert a kishúgának már sohasem lesz. Ugyanez vonatkozhat a nyomorúságos lakására és a nem létező társaséletére is.

Laurel tudta, hogy túlreagálja a dolgot, miközben azzal is tisztában volt, hogy nem reagálja túl. Ha olyan szülő vagy, akinek a gyereke egy reggel kisétált az ajtón könyvekkel teli hátizsákkal, hogy a negyedórányira lévő könyvtárban tanuljon, és soha nem jött haza, akkor nem reagálhatsz túl semmit. A tény, hogy a felnőtt lánya konyhájában áll, és maga elé képzeli, hogy holtan fekszik az árokban, csak azért, mert nem hagyott müzlistálkát a mosogatóban, tökéletesen józan és észszerű volt az ő tapasztalatai tükrében.

Beírta a keresőbe Hanna cégének a nevét, és rákoppintott a telefonszámra. A központ kapcsolta Hanna mellékét, mialatt Laurel visszafojtott lélegzettel várt.

– Hanna Mack vagyok.

Itt van, a lánya hangja, kurta és jellegtelen.

Laurel nem mondott semmit, csak megnyomta a kikapcsolás gombot a képernyőn, és visszatette a telefont a táskájába. Kinyitotta Hanna mosogatógépét, hogy kipakoljon belőle.

Kettő

Milyen volt Laurel élete tíz évvel ezelőtt, amikor még három gyereke volt, nem kettő? Minden reggel életörömtől túláradó szívvel ébredt? Nem, nem igazán. Laurelnek mindig félig üres volt a pohár. Még a legkellemesebb helyzetben is bőven talált okot a panaszkodásra, a jó hírek örömét bármikor képes volt egyetlen, röpke pillanatba sűríteni, amelynek gyorsan véget vetett valami bosszúság. Így aztán minden reggel azzal ébredt, hogy pocsékul aludt, akkor is, ha nem, aggódott, hogy a hasa túl nagy, a haja túl hosszú vagy túl rövid, a háza túl nagy vagy túl kicsi, a bankszámlája túl üres, a férje túl lusta, a gyerekei túl hangosak vagy túl csöndesek, hogy elköltöznek vagy sosem fognak elköltözni. Arra ébredt, hogy a hálószobai szék hátára akasztott fekete szoknyája csupa fehér macskaszőr, hogy eltűnt a papucsa, hogy Hanna szeme karikás, hogy a tisztítóba szánt holmik halma egy hónap után is ott várja, hogy a folyosón elszakadt a tapéta, hogy Jake állán szörnyű, kamaszkori pattanás nő, hogy a macskakaja túl régóta áll kinn, és büdös, hogy a szemetet meg senki sem hajlandó kivinni, a lusta, lapos tenyerű családja csak lenyomja a tetejét.

Így szemlélte egykor tökéletes életét: csupa rossz szag és el nem végzett kötelesség, apró gond és feladandó csekk.

És aztán egy reggel a kislánya, a drága kislánya, a legkisebb gyereke, a babája, a lelki társa, a büszkesége és öröme, kilépett a házból, és soha nem jött haza.

Mit érzett azokban az első, kínzón lassan vánszorgó órákban? Mi töltötte meg az agyát, a szívét, kiszorítva a szánalmas kis aggodalmakat? Rémület. Elkeseredés. Bánat. Rettegés. Agónia. Zűrzavar. Szívfájdalom. Félelem. Milyen sok szó, mind mennyire melodramatikus, mégis milyen kevés.

– Theóéknál lesz – mondta Paul. – Miért nem hívod fel az anyukáját?

Ő viszont tudta, hogy nincs Theóéknál. Ezek voltak a lánya utolsó szavai:

– Ebédre itthon leszek. Maradt még a lasagnéból?

– Egy adag.

– Ne add oda Hannának! Vagy Jake-nek! Ígérd meg!

– Megígérem.

És aztán kattant a bejárati ajtó, a ház halkabb lett, hogy eggyel kevesebben voltak benne. Be kellett pakolni a mosogatógépet, telefonálni kellett, felvinni az emeletre egy Lemsipet Paulnak, aki náthás volt, és azelőtt ez volt a legidegesítőbb dolog az életében.

– Paul náthás.

Hány embernek mondta ezt az elmúlt egy-két napban? Bánatos sóhajjal, égnek emelt szemmel.

– Paul náthás. – A gondom. Az életem. Sajnáljatok.

De azért felhívta Theo anyukáját.

– Nem – mondta Becky Goodman –, sajnálom, de nincs nálunk. Theo egész nap itthon volt, és nem hallottunk Ellie-ről. Szólj, ha tudok valamiben segíteni…

Ahogy a délután estébe fordult, miután sorban felhívta Ellie minden barátját, miután elment a könyvtárba, ahol megmutatták neki a biztonsági kamera felvételét – Ellie aznap biztos nem járt a könyvtárban –, miután kezdett lemenni a nap, és a ház hűvös félhomályba borult, amelyet néhány pillanatonként megtört az éles, fehér fény, a fejük fölött dúló elektromos vihar kisülései, végül engedett a benne növekvő gyötrő rettegésnek, és telefonált a rendőrségre.

Ez volt az első alkalom, hogy gyűlöletet érzett Paul iránt, ezen az estén, amikor a férfi köntösben, mezítláb mászkált, lepedő- és takonyszagúan, szipákolt, szipákolt, szipákolt, aztán kifújta az orrát, förtelmesen szörcsögve, hangosan zihálva vette a levegőt a száján át, úgy hangzott, mint egy szörny végső hörgése Laurel szokásosnál is érzékenyebb fülének.

– Öltözz föl! – förmedt rá. – Légy szíves.

A férje megadta magát, mint egy leszidott gyerek, és néhány perc múlva nyári szabadsághoz illő öltözékben jelent meg, terepszínű bermudában és élénk pólóban. Nem jó. Nem, nem, nem.

– És fújd ki az orrod – mondta Laurel. – Alaposan. Amíg ki nem ürül.

A férje megint szót fogadott. Laurel megvetőn nézte, nézte, ahogy gombóccá gyűri a zsebkendőt, és nyomorultul átvág a konyhán, hogy kidobja a szemétbe.

Aztán megérkezett a rendőrség.

És elkezdődött.

És azóta sem ért véget.

Laurel néha elgondolkozott azon, ha Paul aznap nem náthás, ha hazarohan a munkából az első telefonhívására, gyűrötten az elegáns öltönyében, tele tetterővel és energiával, ha egyenes háttal ül mellette és fogja a kezét, ha nem a száján veszi a levegőt és nincs ennyire nyomorultul, vajon minden másképp alakult volna-e. Akkor együtt maradnak? Vagy akkor valami más miatt ábrándul ki belőle?

A rendőrök este fél kilenckor mentek el. Hanna nem sokkal később bukkant fel a konyhaajtóban.

– Mami – mondta bocsánatkérő hangon –, éhes vagyok.

– Ne haragudj – mondta Laurel, és ránézett a konyhai órára. – Jézusom, mindjárt éhen halsz. – Nehézkesen feltápászkodott, és vakon mustrálta a lányával, mi van a hűtőben.

– Ezt megehetem? – húzta elő Hanna a Tupperware dobozt a lasagne maradékával.

– Nem. – Túlságosan hevesen kapta ki Hanna kezéből. A lánya csak pislogott.

– De miért?

– Csak – mondta Laurel kedvesebben.

Csinált neki pirítóst paradicsomos babbal, leült, és nézte, ahogy eszi. Hanna. A középső. Akivel csak a baj van. Aki fárasztó. Akivel nem szívesen lenne együtt egy lakatlan szigeten. És szörnyű gondolat villant át az agyán, olyan gyorsan, hogy szinte észre sem vette.

Neked kellett volna eltűnnöd, és Ellie-nek ennie a babot pirítóssal.

Gyengéden megsimította a tenyerével Hanna arcát, és kiment a konyhából.

Három

Régen

Az első, amit Ellie-nek nem lett volna szabad megtennie, az volt, hogy rossz jegyet kapott matematikából. Ha többet tanult volna, ha okosabb lett volna, ha nem lett volna olyan fáradt a dolgozat napján, ha nem lett volna dekoncentrált, ha nem tölt több időt ásítozással, mint figyeléssel, ha ötöst kap négyes alá helyett, akkor mindez nem történik meg. De ha még régebbre megyünk vissza, még mielőtt az elrontott matekdolgozatot megírta volna, ha nem szeret bele Theóba, hanem egy olyan fiúba szeret bele, aki rossz matekból, egy olyan fiúba, aki fütyül a matekra meg a dolgozatokra, akiben nincsen ambíció, vagy ami még jobb lett volna, ha senkibe se szeret bele, akkor nem érezte volna, hogy ugyanolyan jónak kell lennie, mint ő, vagy még jobbnak, akkor elégedett lett volna a négyes alával, és nem úgy megy haza aznap este, hogy könyörög maminak, szerezzen neki matektanárt.

Szóval itt volt. Az első bog az idő fonalán. Pont ekkor, egy januári szerda délután fél ötkor, így valahogy.

Dühösen ment haza. Gyakran ment dühösen haza. Sohasem szándékosan. Csak megtörtént. Amint megpillantotta mamit, vagy meghallotta a hangját, irracionálisan mérges lett, és minden, amit nem mondhatott vagy tehetett az iskolában – mert az iskolában Kedves Lány volt, és ha egyszer elkönyveltek Kedvesnek, akkor vigyáznod kellett –, minden kirobbant belőle.

– Szar a matektanárom – mondta, és ledobta a táskáját az előszobai ülőkére. – Annyira szar. Gyűlölöm. – Nem is gyűlölte. Magát gyűlölte, mert rosszul szerepelt. De ezt nem mondhatta.

Mami a mosogató mellől szólt ki.

– Mi történt, szívem?

– Most mondtam! – Nem mondta, de nem számított. – A matektanár olyan vacak. Meg fogok bukni az érettségin. Tanárra van szükségem. Tényleg, határozottan szükségem van egy tanárra.

Berobbant a konyhába, és színpadiasan levetette magát egy székre.

– Nem telik magántanárra – mondta mami. – Miért nem jársz az iskolai délutáni matekszakkörre?

Itt volt a következő bog. Ha nem olyan elkényeztetett kölyök, ha nem azt várja, hogy mami meglengeti a varázspálcáját és megoldja minden gondját, ha legalább valamennyire tisztában van a szülei anyagi helyzetével, ha érdekli bármi más saját magán kívül, a beszélgetés itt véget ér. Azt mondta volna: Oké. Értem. Ezt fogom csinálni.

De nem ezt csinálta. Hanem nyaggatta az anyját, nyaggatta és nyaggatta. Felajánlotta, hogy kifizeti a zsebpénzéből. Olyan osztálytársaira hivatkozott, akik sokkal szegényebbek, mint ők, és mégis van különtanárjuk.

– Mi lenne, ha megkérnél valakit az iskolában? – javasolta mami. – Valakit a végzősök közül? Aki pár fontért meg egy szelet sütiért megcsinálja?

– Micsoda! Ugyan már! Istenem, ez olyan megalázó lenne!

És itt tűnt el, elsiklott előle, mint egy kígyó, az újabb lehetőség, hogy megmentse magát. Eltűnt. És még csak nem is fogta fel.

Tartalom

Előhang

Első rész

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

Tíz

Tizenegy

Tizenkettő

Második rész

Tizenhárom

Tizennégy

Tizenöt

Tizenhat

Tizenhét

Tizennyolc

Tizenkilenc

Húsz

Huszonegy

Huszonkettő

Huszonhárom

Huszonnégy

Huszonöt

Huszonhat

Harmadik rész

Huszonhét

Huszonnyolc

Huszonkilenc

Harminc

Harmincegy

Harminckettő

Harminchárom

Harmincnégy

Harmincöt

Negyedik rész

Harminchat

Harminchét

Harmincnyolc

Harminckilenc

Negyven

Negyvenegy

Negyvenkettő

Negyvenhárom

Negyvennégy

Negyvenöt

Negyvenhat

Negyvenhét

Negyvennyolc

Negyvenkilenc

Ötven

Ötvenegy

Ötvenkettő

Ötvenhárom

Ötvennégy

Ötvenöt

Ötvenhat

Ötvenhét

Ötödik rész

Ötvennyolc

Ötvenkilenc

Hatvan

Hatvanegy

Hatvankettő

Hatvanhárom

Hatvannégy

Hatvanöt

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Emoji – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License