FILAMÉR

ŐFELSÉGE MAGÁNNYOMOZÓJA

(krimimese)

Bogdán István

2024

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

© Bogdán István jogutódai, 2023

A borítót tervezte és készítette

ifj Bogdán István és Rékasi Balázs

Harmadik kiadás

(a szerző eredeti kézirata alapján)

Az Olvasóhoz!

Hogy egészen rendhagyó legyen, s hogy legyen a rendhagyásnak magyarázata, előszó köszönti az Olvasót – műfajtól eltérően. Azaz, hogy annak megfelelően, mert éppen műfajában rendhagyó ez a mű. Most sarjadó palánta a világirodalom humuszán. Nem krimi, krimimese.

Való igaz: a mese ősrégi, szinte egyidős az emberrel – mégis örökifjú. Az ifjúság alkot itt valótlan, mégis valószerű világot, amelyikben az igazságigénye hősét: a jót – küzdelme, munkája eredményeként – megjutalmazza, a gonoszt pedig megbünteti. Mindig. Hisz az ifjúság maga az élet, az élet pedig mindenkoron győzedelmeskedik a halálon. Éppen ezért a mese mégis mindenkié.

És minden koré. Minden kor megteremti a maga mesetípusát. Miért ne tette volna meg ezt a polgárosuló – a városi – ember is? De amikor másfél évszázaddal ezelőtt az új típus, mint bűnügyi detektívregény – a krimi – megszületett, rögvest tagadta ezt, és az önálló műfaj igényével jelentkezett. S ahogyan nőtt a város, növekedett a krimi hőse is. Előbb logikája ívelt a tökéletességig, majd a pszichológia mestere lett, s közben tökéletesedtek testi-fizikai adottságai is, s ma osztályon felüli – mese – hős. Ugyanakkor egyre inkább naturalizálódik a műfaj. De két irányba tart. Részint valóságigénnyel az élet minden napja felé lépeget, mostanára már dokumentum jellegű, gyakorta szociográfia, részint viszont a halmozott durvaság, brutalitás keres feszültséget és olvasót – vele pedig pénzt –a kiadóknak. A műfaj művelői közül sokan megtesznek mindent annak érdekében, hogy kiérdemeljék az elítélést: Ponyva! Annyira rangjától fosztották a krimit, hogy még a jobbaknak kijáró felmentő ítéletben is ott a lekicsinylő mellékzönge – mégsem illik ez művelt ember kezébe.

Viszont kétségtelen, a krimit kiirtani nem lehet – volt és lesz. Társadalmi igény tartja meg, hisz nemcsak az ifjúnak, a felnőttnek is kell valamilyen elmélyedést nem igénylő, könnyű szórakoztató olvasmány, és ennek legnépszerűbb formája manapság – hogy az egész világ városias lett – a krimi. S

ha már, akkor hát legyen más, mint az eddigi. Új és mégis ősi.

Ez a krimimese. Nem törekszik a szépirodalom puccos polcára, nem akar a műfajt illető nyílt szatíra konturnusában, vagy stílus bravúrral oda felvergődni. Szerényebb. De majd kiverekszi a maga méltó helyét, hisz van lehetősége reá, teljesen új műfaj: a krimi és a mese ötvözete – hogy lehessen mindenkié.

Hősét, a magánnyomozót, nem a borotvaéles logika, a tökéletes pszichológiai ismeret, sem a mindenkit földhöz verő testi erő, ügyesség segíti célja: az igazság győzelme felé – bár birtokol belőlük eleget –, hanem embersége, munkája, a technika, de gyakorta a szerencse, leginkább pedig a jellegzetes szakmai követelmény, a meg nem szerezhető, csak veleszülető adottság: a szimat.

A krimimese mint valóságot, megtartja a krimi sablonjait, alkalmazza a korszerű technikát is, de az egészet átteszi a mese világába. Nem hagyva ki a tanulságot sem, és mosolyogva mozgatja benne a krimi és a mese közismert szereplőit, hogy teremtsen az Olvasó számára harmadik – valósult, valótlan – világot: a fantáziáét – a pihenés érdekében. Mert ez a cél. Olvasása ne legyen agy-, vagy idegmunka, hanem játék. Játék, a legszabadabb tevékenység...

Így indult útjára Filamér magánnyomozó Ludócia fővárosában, Monteludóban, hogy elmondja különböző eseteit.

Jó szórakozást kíván velük az Olvasónak:

a szerző.

Bp. 1970

Bogdán István

FILAMÉR Őfelsége magánnyomozója

krimimese sorozata:

1 Őfelsége magánnyomozója

2 A háromlábú macska

3 Az Illatozó Karbunkulus

4 A bűvös kör

5 A bűbájos báb

6 Az eladott sárkány

7 Az óriás törpéje

(Filamér magánnyomozó történetei Monteludóban, Ludócia fővárosában, XII. Kajetán király uralkodásának idején játszódnak, az 1970-es években)

1

"Hol volt, hol nem volt, volt egyszer…”

Akkor, amikor akarom. Mivel mese. Tehát volt, van és lehet… Hol volt, hol nem volt, volt egyszer valahol. De nem valakinek, hanem mindenkinek. Mindazoknak, akik a mindenkori mindennapok pofozkodó sokadalmát, hercehurcáit egy kis időre el akarják felejteni. Elfelejteni a bukások sorozatát, és egyszer végre győzedelmeskedni. Mert a mese hősének mindig győzedelmeskednie kell, nincs mese. Hol volt, hol nem volt, volt egyszer…

Ölembe ejtettem a mesekönyvet, és kinéztem az ablakon.

A ragyogó nyári napsugár, mint rakoncátlan kölyök ugrált a háztetőkön. Ablakom Ludócia fővárosának, Monteludónak egyik legszebb részére nyílt. Nagyjából az óváros tárult elém a maga meghökkentő tetőkiképzéseivel, zegzugos utcáival. Közülük nem egy felmászott a hegyre is, amelynek tetején ott trónolt a vár.

Disznó szerencsém volt akkor, amikor ezt az irodámul is szolgáló lakást megkaptam. A kilátás minden pénzt megért, még ha más pénzre nem lesz is kilátásom. Az utóbbi két hétben ugyanis semmi munkám nem volt.

Postámra néztem. Ott szerénykedett az íróasztalom tetején. Még nem nyúltam hozzá. Hadd éljen tovább a remény. De most végzek vele.

Helyére tettem a mesekönyvet, aztán erős lelkű férfihoz méltó határozottsággal az íróasztalomhoz ültem.

A kis levélhalom kajánkodott velem. Hagytam. Élvezze csak. Más öröme úgysem lehet.

Nekem sem lett sok. Már az utolsó előtti levelet dobtam a papírkosárba.

Az utolsó még az asztalon volt. Valaha jobb napokat látott, finom borítékja volt, merített papírból.

A címzést vastag hegyű tollal, nyomtatott betűkkel írták. Kétségtelenül nekem szólt.

Latolgattam a súlyát. Tartalmasnak ítéltem. Megpróbáltam a ragasztásnál felnyitni, de nem sikerült. Ollóval kellett felvágnom.

Egy másik boríték volt benne. Az előbbinél valamivel kisebb, de hasonló minőségű és tisztább. Ezt is nekem címezték, de már folyóírással. – Ha ebben egy újabb boríték van, bontatlanul eldobom.

Levél volt benne. Merített papíron, vastag hegyű tollal írva.

Így szólt:

"Tisztelt Filamér, Információs szolgálat Úr!

Eddig még nem írtam magam kezével levelet. Csak aláírtam. A nevemet. Most kell. Majd megtudja, miért. Szóban. A papírnak is lehet szeme, ha a falnak füle. Pedig az itt van. Tudom.

Hirdetését olvastam az újságban. Ezért írok. Amint olvassa, keressen fel. Hogy beszélhessünk.

Nagyon fontos. Nekem. Feltétlenül jöjjön.

Nehéz lesz. De azt hirdette, nem akadály. Én elhiszem.

Jó lenne, ha véletlenül jönne. Úgy lehetne, hogy amikor sétálok. Ahol szoktam. Tudja. Ezt mindenki tudja.

Tehát várom. De csak maga jöjjön. Kerülni kell a feltűnést. Jó okom van rá. Meg egyébként sem szeretem.

De azt nagyon szeretném, hogy beszélhessünk. Számítok a megjelenésére. Formaságok nélkül, de minden körülmények között.

Égesse ezt el.

Én, a király

XII. Kajetán"

Kezemben a levéllel az ablakhoz mentem. Néztem a várat, a királyi palotát. Ablakai fintorogtak felém. Én vissza. De nem lettem okosabb.

Az íróasztalhoz sétáltam. Gondolkoztam, rögzítsem-e a levelet saját gyorsírásommal? Nem tettem. A hamutartóban elégettem, két borítékjával együtt. Pernyéjét az ablaknál apránként szétfújtam a levegőbe. Ezzel megfosztottam az utókort egy nem mindennapi dokumentumtól, esetleges utódomat pedig egy jelentős értéktől. A megbízás azonban megmaradt, és úgy döntöttem, hogy elfogadom. Ennyit megtehet az ember egy királyért.

A vár térképe, látcsövem, hely- és tényismeretem segítségével kidolgoztam megjelenésem vázlatos tervét. Csak az a véletlen makrancoskodott.

Vacsora után a nyitott ablakhoz ültem. Cigarettázva néztem a várhegy lámpafényeit. Szép látvány volt. Ragyogó kilátás. Számtalan aranykorong kacsingatott rám. És én álltam a szemezést.

De az a fránya véletlen megjelenés nem oldódott meg. Pedig nagyapám azt mondta, hogy evés után, cigarettázás közben támadnak az ember legjobb gondolatai. De úgy látszik, én nem hasonlítok a nagyapámra.

Azt viszont tapasztaltam, hogy ilyenkor aludni kell egyet, és akkor legkésőbb reggelre kész van a megoldás. Amíg ön alszik, az agya dolgozik. A tudat alatt. Ott sokkal okosabb az ember.

Megfogadtam hát a tanácsomat, és eltettem magamat másnapra. De sehogy sem sikerült elaludnom. Számlálgattam a báránykákat, ám húsznál sosem jutottam tovább, mindig elvétettem.

Nem hagyott nyugodni az a kérdés, vajon mit akarhat tőlem XII. Kajetán? Miféle ügy lehet az, amiben én, a csóró magánnyomozó segítségére lehetek a királynak? És miért ez a titokzatoskodás?

Valami bűzlik Ludóciában, és nagyon politikaszaga van. Azt pedig nem viseli el az orrom. Sosem ütöttem bele. Nem az én szakmám. Persze, lehet magánügy is. De mégsem. XII. Kajetán már nem az a virgonc ifjú, akinek nőügyei akadnak. Valami más lesz. Hiszen a királynak is lehetnek titkai, amelyeket nem bízna a környezetére. De egy magánnyomozó az más. Azt azért fizetik, hogy amit megtud, arról ne tudjon.

Mi baja lehet XII. Kajetánnak? Mert hogy valami baja van, abban biztos voltam.

Kimásztam az ágyból, és az ablakba könyököltem. A vár már elsötétedett. Vajon alszik-e már a király? Vagy őt is kerülgeti az álom, hogy megkaptam-e már a levelét?

Visszafeküdtem az ágyba. Gondolkodtam. Csak most jutott eszembe az a sok kósza hír… Persze!

Nem zörög a haraszt, ha nincs levél. Nem tréfa az, gyermek. És a király nem gyermek, hanem öreg.

Aki segítséget kér. Meg kell kapnia. Még akkor is…

Ha igaz az, amit beszélnek… Márpedig, ha most visszagondolok arra, amire nem figyeltem oda…

Valami nincs rendjén XII. Kajetán körül. Hisz az utóbbi időben bejutni is lehetetlen hozzá. Csak nem bolondult meg? Akkor is elmegyek.

De hogy fogok mintegy "véletlenül" megjelenni?!…

A felkiáltójelet azonban már nem gondolhattam ki, mert elaludtam.

2

A várkert délelőtt tíz órakor a megszokott látványban részesítette a szemlélőket. Engem is. Ott álltam hanyagul nekidőlve az egyik platánfának. Mindig szerettem a platánfákat.

Csak a zene zavart. A csinnadratta. Mindig utáltam. Pedig ez a szertartáshoz tartozott. El kellett viselnem, mert a szertartásra jöttem. A király kedd délelőtti sétájára.

Ez lett volna ugyanis az egyik alkalom, amikor a nép találkozhatott királyával. Az utóbbi időben azonban ez a találkozás csak annyiból állt, hogy láthatták egymást. Közel jutni senkinek sem sikerült.

Most azonban sikerülnie kell. A király vár engem. Én meg vártam az alkalmat a véletlen megjelenésre. Amit persze gondosan előkészítettem.

A menet éppen előttem vonult el, amikor a király lábánál valami felrobbant. Kísérői szétrebbentek. Én meg oda.

Páros lábbal a robbanás helyére ugrottam. Félrerántottam a királyt, s közben fülébe súgtam a nevemet.

Felcsillant a szeme, és belém karolva sietni kezdett a palota felé.

A kísérők loholtak utánunk, le akartak kapcsolni. De a király a karomba csimpaszkodott. A megmentője vagyok, mondta, és meg akar jutalmazni. Hiába magyarázták neki, hogy a robbanást csak egy játék akna okozta, amit a gyermekek felejthettek ott, XII. Kajetán nem engedett. Vitt magával a palotába.

Ott bent is volt egy kis hajcihő, de a király akkorát ordított, és olyan fenyegetően rázta meg szép fehér szakállát, hogy valamennyien megdermedtek. Látszott rajtuk a megdöbbenés. És elég volt egy királyi intés, máris távoztak. Ahogyan az meg van írva. Az arcukra merevedett megrökönyödést azonban rögvest felváltotta a düh. Ettől viszont én rökönyödtem meg. A király pedig, el nem eresztve a karomat, magával vonszolt a magánlakosztályába.

Folyosók, lépcsők, termek tömkelegén haladtunk át. Mindenütt testőrök. Feszes vigyázzba pattantak, ahogy elhaladtunk előttük. Néhány udvaronc is akadt utunkba. Mély meghajlással, sietve távoztak.

Minden tekintet arról árulkodott, hogy bevonulásunk rendkívüli eseménynek számít. De a király ezt nem vette észre. Ahogy csak rövid lábai engedték, sietett tovább.

Alig tudtam megjegyezni, merre járunk. És ez idegesített. Be csak be, de ki?

Végre aztán az utolsó ajtó is becsukódott mögöttünk, és megállapodtunk egy közepes nagyságú teremben.

Három kijárata volt. Az egyik oldalon végig ablakok. A falakon körben könyvek, itt-ott szekrények és egy nagy kandalló. Több asztal, kényelmes székek, és sok cucc szanaszét. Nem volt valami nagy rend, az biztos. A király mindjárt az egyik ablakmélyedésbe vezetett, ahol két szék unatkozott. Az egyikre leroskadt, és intett, hogy kövessem példáját.

Hosszasan fújtatott, míg szóhoz jutott. Fülemhez hajolva suttogta:

– Ezt ügyesen csinálta, Filamér!

– De felséged is ügyesen vette a lapot – suttogtam én is akaratlanul.

– Vettem, mit? Hogy?… Aha. Vártam rá. Őszintén szólva, már tegnap.

– Tegnap? Hisz tegnap kaptam meg a levelét!

– Csak? Pedig már egy hete elküldtem!

– Nyilván a posta…

– Nem ott van a hiba… Hiszen gondolhattam volna. Mert hát, tudja, kerülő utat választottam, hiszen azt akartam, hogy meg is kapja azt a levelet.

– Értem.

– Dehogy érti! Majd ha elmondom az egészet… De azért büszke vagyok magamra, hogy ezt a sok pökhendi fickót…

– Átverte, felség – segítettem ki, de ő értetlenül nézett rám.

– Becsapta őket – magyaráztam.

– Ez az!… Hogyan is mondta?

– Átverte.

– Nagyon jó! Átvertem őket. Remek. Bárcsak megverhetném vagy inkább kiverhetném innen ezt az egész bandát!… Ehhez kell a segítsége, Filamér.

– Becsületes verekedésben benne vagyok, fenség, de azért talán részletezné az ügyet.

– Persze, persze… De hol is kezdjem? – simogatta szép szakállát.

– Az elején. Általában úgy szokták. De ha ez nehéz, visszafelé is mehetünk.

– Hát az úgy volt, hogy… – tekintete az ablakon át a végtelenbe suhant. Míg gondolkozott, megnéztem magamnak őfelségét, XII. Kajetánt.

Egy picurkát sem volt királyi. Törődött kis öregember ült előttem. Érzékenységről árulkodó, mélybarna szemét kiemelte dús, fehér haja és szép ősz szakálla. A homloka határozottan fenséges volt. De ha agyonütnek, sem tudom megmondani, miért. Szemei sarkában számtalan apró ránc, szájának íve humorérzékre vallott. Az orra végképp nem volt királyi. Egyenes, kicsi, kissé húsos, mint az enyém. Két térdén nyugvó kezére ugrott pillantásom. Meglepődtem. Izmos, kidolgozott, szerszámnyéltől kérges keze volt.

De amikor a zsebébe nyúlt, és elővett egy pakli cigarettát, még jobban meglepődtem. A legolcsóbb fajtát szívta, ugyanazt, amit én, csak szipkából.

Tüzet adtam.

Csendben, kellemesen pöfékeltünk. Aztán hirtelen hozzám hajolt.

– Annyi mindent el kell mondanom, hogy tényleg nem tudom, hol kezdjem – suttogta.

– Tökéletesen mi… – nem tudtam folytatni, mert számra tette kezét.

– Pszt! – intett. – Csendesen!

– De miért?

– Mert füle van a falnak. Megírtam… Csak itt lehet beszélni, és csak suttogva, hogy meg ne hallják.

– A fal fülei?

– Igen.

– Hát majd megnézzük ezeket a füleket!

Felálltam. Vissza akart húzni, de nem engedtem.

– Bízza rám, fenség. Ismerem én az ilyen füleket.

Jó tíz percembe került, amíg megtaláltam a négy mikrofont, őfelsége igen meglepődött, de amikor elmagyaráztam, miről van szó, érdeklődve figyelte tevékenységemet.

Vattát és zsebkendőket kértem tőle, és mindegyik mikrofonra csinos kalapot szerkesztettem belőlük. Illetve csak kettőre én, kettőre őfelsége. Elvégre meg kell tanulnia. Közben megkérdezte, miért nem rontjuk el inkább. Egyszerűbb. Megmagyaráztam. Kezelési utasítást is adtam. Jó játéknak találta.

Megvizsgáltam a drótok útját is. Megérte a fáradságot: felfedeztük az ötödik mikrofont. Az is megkapta a kalapját. Aztán visszamentünk az ablakmélyedésbe. Biztos, ami biztos.

– És most jó lenne, ha elkezdené, felség. Ne maradjak túl sokáig. Feltűnő lenne. És ezt kerülnünk kell. Most már én is azt mondom.

– Tökéletesen igaza van. Nos – tekintetének komolysága meglepett –, évek óta maga az első

ember, akivel tanú nélkül, szabadon beszélhetek. Mert remélem, szabadon beszélhetek?…

– Felséged a megbízóm. Felséged titka az én titkom. Nemcsak hivatásom, saját etikám is kötelez.

Csak felséged beleegyezésével mondhatom meg másnak azt, amit az ügy során megtudok.

– De ha kényszerítik, mert… mert erre is sor kerülhet.

– Akkor – pillanatra megdöbbentem, de kérő két szeme már mondatta is velem a választ –, akkor a titkát velem temetik.

– Hiszek magának!

Kezet szorítottunk. Amit sejtettem, bebizonyosodott. Egész pályám legnehezebb feladatát vállaltam el.

– A legnagyobb baj az… – simogatta meg szép fehér szakállát –, hogy… Tudja, én már gondolkodtam ezen, és… Egyelőre senki sem tudhatja meg, hogy az én megbízásomra jár el.

Mert éppen erről van szó. Arról, hogy én, a király, tulajdonképpen nem is vagyok király. Ami Ludóciában történik, az az én nevemben, de tudtomon kívül történik. Én… fogoly vagyok. A külvilágtól tökéletesen elzárva élek… Rájöttem, hogy még az újságot is külön nyomtatják számomra.

Koholt híreket közölnek velem!

Filamér, mindenki hazudik nekem!…

Suttogó hangját nem a szomorúság remegtette meg, hanem a düh. Ökölbe szorult kezén kifehéredtek a bütykök.

Tekintetem körbeszaladt a termen, és egészen mást látott, mint amikor bejöttem. És másnak láttam XII. Kajetánt is.

– Ezt értem, felség. De mi lesz az én feladatom?

– Leleplezni ezt a… az egész összeesküvést!… Az egész bandát!… Ezek gengszterek, egytől, egyig!…

– Felség! Én nem vagyok napos csirke, de… – szeme szikrázott a dühtől. Én is begurultam. – De igaza van! Értem a feladatot. Vállalom. Felszámoljuk ezt a bűnszövetkezetet!

– Köszönöm, köszönöm! – veregette meg a vállamat.

– Persze… – harci kedvem realitásba váltott. – Nos, néhány kérdést még tisztáznunk kell. Ki a főnök?

– Ha én azt tudnám!

– Senkire sem gyanakszik?

– Mindenkire. De nem olyan egyszerű ez, kedves barátom… Várjon, megpróbálom megmagyarázni a helyzetet… Itt vagyok én, a király, egy… Ejnye! Valahol megütötte a fülemet, mi is vagyok én ?… Egy… egy… – felséges homloka ráncba szaladt a koncentrálástól. Megsajnáltam.

– Ha megengedi, felség, – megmondom én, mit mondtak.

– Mondja csak, mondja csak! – biztogatott.

– Egy vén szivar.

– Ez az! – csillant fel a szeme. – Pompás fickó maga, Filamér! Nos, itt vagyok én, egy vén szivar. A fiam…

– Tudom. Meghalt.

XII. Kajetán nagyot sóhajtott. Kétes tisztaságú zsebkendőjével megtörölte a szeme sarkát.

– Meg. Sajnos… ő tehát nincs. Viszont itt van az unokám… Nyolc… kilenc… Gondolom, kilencéves… Szóval, most ő a trónörökös.

Ő lesz majd XIII. Kajetán. Tizenharmadik!… Képzelje, ez a szerencsétlen szám!

– Ezen könnyű segíteni, felség.

– Úgy, hogy ne legyen, mi? Éppen…

Szavába vágtam:

– Nem így gondoltam.

– Márpedig tizenkettő után tizenhárom a következő szám.

– Éppen ez az, felség… Úgy tudom, kedves fia szintén Kajetán volt?

– Igen. – Két sóhaj szaladt ki egyszerre a száján.

– Hát akkor ő volt a tizenharmadik.

– Hoogy?!… De még nem volt!

– De lett volna. És lesz. Emlékének azzal adózik felség, hogy tiszteletbeli királynak nyilvánítja majd, XIII. Kajetán néven.

– Kitűnő gondolat! – csapott a térdére. – Pompás fickó maga, Filamér! – a változatosság kedvéért az én térdemre csapott. – Köszönöm. Remek tanács! Köszönöm.

– Szóra sem érdemes.

– És így akkor az unokám XIV. Kajetán lesz!… Lenne, mert hát… Éppen erről van szó.

– Értem, felség. A bűnszövetkezet feje akárki lehet, aki régenskedni akar a trónörökös mellett.

Rám bámult.

– Ezt így… egyszerűen kitalálta?!

– Foglalkozásom. De nem volt nehéz. Most már csak azt kell tudni, hogy kik a régensség hivatalos, titkos és önjelöltjei… Van már hivatalos jelölt?

– Még nincs. Legalábbis tudtommal. De ez nem jelent semmit.

– Értem. Tehát ezt is nekem kell megállapítanom.

– Maga mondta – biccentett komolyan.

– Több kérdésem egyelőre nincs. Ellenben arra kérem, készítsen jegyzéket azokról, akik egyáltalán számításba jöhetnek e tisztségre. Elvégre a családi és egyéb viszonyokat felséged ismeri.

– Aha!… Megpróbálom.

– Szükségem van továbbá az egész palota tervrajzára.

– Tervrajz?… Az már kemény dió.

– Miért?

– Maga nem ismeri ezeket. A legkevesebb az, hogy megkérdezik, minek az nekem.

– Na és? Azt mondja, hogy építkezni akar.

– Aha!…

– Aztán szükségem van… Megmondom őszintén, felség, anyagilag igen rosszul állok. Nem előlegezhetem a költségeket… Pénzre van szükségem.

XII. Kajetán elkomorodott.

– Ne gondolja felség, hogy anyagias vagyok, de a munka, amire vállalkozom…

Legyintett.

– Nem erről van szó. Ez természetes, most már látom… de… – felkapta fejét, és a szemembe nézett. – Adja becsületszavát, hogy amit most mondok, soha senkinek nem árulja el!

– Ígérem, felség, becsületszavamra!

– Köszönöm… Szóval… nekem sincs pénzem. Bármire van szükségem, a minisztereimtől kell kérnem.

– Hát ennyire vagyunk?!

– Ennyire. És pénzt akkor sem adnak a kezembe. Mindent a pénzügyminiszter intéz.

– Ez nagy baj.

Láttam rajta, hogy nagyon bántja. Zavartan turkált köntöse zsebében, de csak a pakli cigarettát és a szipkát találta ott. Nagyon sajnáltam, de magamat még jobban. Tartalék tőkémhez nem nyúlok.

Még a király kedvéért sem!… És mi lesz a honoráriummal? Mintha csak kitalálta volna.

– Nem gondoltam rá, hogy előleg is kell. A tiszteletdíját viszont minden további nélkül ki tudom majd fizetni, ha megoldotta a feladatát. De most még… Megvan! Várjon csak!…

Felugrott a székről. Az egyik szekrényhez szaladt. Fiókot fiók után rángatott ki. Persze hogy a legutolsóban találta meg azt, amit keresett. Egy dobozt. Lelkendezve hozta.

– Itt van! – ütögette a tetejét. – Ha én… mi is?… Aha! Vén szivar vagyok is, azért az eszem még nem vén. – Nyitni próbálta. – Hm! Bezártam. Persze… De hol a kulcs?… Úgy látszik, az eszem is vén… Most aztán van is, nincs is… Nem tudom kinyitni… – indulatosan felemelte, hogy a földhöz vágja. Kivettem a kezéből.

– Kár lenne érte, és nem használna. Én talán ki tudom nyitni.

Kíváncsian nézte, ahogyan speciálkulcsaimmal mesterkedtem. Nem vallottam szégyent!

– Ügyes! – bólintott örömmel, amikor átnyújtottam a dobozt. Felcsapta a tetejét. Majdnem üres volt, csak egy kulcs hevert a fenekén.

– A kulcs! – csapott a homlokára. – Ez a kulcsos doboz! A pénz a másikban van!

Visszarohant a szekrényhez. A harmadik fiókból kikapott egy dobozt. A kulcs nyitotta.

– Tessék! – intett őfelsége. – Remélem elég lesz. – Mosolyra szaladt a szája. – Erről a pénzről ezek nem tudnak. Én viszont azt nem tudom, hogy mennyi.

– Már számolom, felség.

– Ne számolja. Vigye az egészet.

– Akkor is meg kell számolnom. Elszámolni csak úgy tudok róla.

Kiállítottam a nyugtát. Beletettem a dobozba, aztán az egészet bezártam, és a kulcsot átnyújtottam őfelségének.

– Úgy tessék eltenni, hogy én is tudjam a helyét. Majd elszámolásnál visszakapom a nyugtát.

Őfelsége átvett a kulcsot. Kinyitotta a dobozt. Kivette a nyugtát. Elolvasta, aztán apró darabokra tépte. Üres hamutálat keresett, abban elégette.

– Kapcsolatunknak nem maradhat nyoma.

– És mit csinál a pernyével?