Ajánlom ezt a kötetet minden olyan szülőnek, aki időről időre megkérdőjelezi önmagát, és igénye van arra, hogy jobb szülővé váljon, de azoknak is, akik még csak most készülnek a gyerekvállalásra, mert már a kezdet kezdetén sok hasznos ötletet, szempontot, megerősítést kaphatunk a szerzőtől.

Berg Judit író

Olvasom a könyvet, látom a saját hibáimat és a saját útkeresésemet, és belekapaszkodom a felszabadító mondatokba: a sebezhetetlenség illúzió, és a tévedéseink egyben kapcsolódási lehetőségek gyermekeinkhez. Igazi férfias ajándék ez Gergőtől: mellébeszélés nélküli praktikus tanácsadás, persze megfűszerezve a szerzőre jellemző finom humorral.

Léder László pszichológus, az Apa Akadémia alapítója

„Apává nem születik, apává válik az ember” – vallja Ferenc pápa. Fontos hangsúlyozni, hogy a cél nem a tökéletes, hanem a jobb apává válás, amelynek előfeltétele önmagunk megismerése, megszeretése és sajátos hivatásunk elfogadása. A szerző érzékenységét dicséri, hogy az apaság ma jelen lévő számos formájára – az egyedülálló vagy mozaikcsaládban élő apákra – is gondol.

Marton Zsolt váci püspök, a Magyar Katolikus Püspöki Konferencia családreferense

A könyv egyik különlegessége a rendszer, amelybe a témát elhelyezte a szerző. Mindig tudtam, hol járok, mert használható és átlátható struktúra jellemzi. A ránk zúdított információtenger helyett ez az igazi segítség. Másik nagy értéke a kihívások bátorító szemlélete. Akármilyen alacsony önértékeléssel is olvassa valaki, akkor sem fogja szerencsétlennek érezni magát, ezért végig nyitott marad a mondandóra.

Mészáros Ádám párkapcsolati mediátor,
a Feleségek Klubja és a Férjek Klubja alapítója

Ahhoz, hogy jó apák legyünk, nem elég a saját kútfő
vagy szüleink példája. Süveges Gergő könyve azért
nagyszerű, mert az apaság jó mintáit, kulcsait mutatja fel,
s így a saját apaságunk is gazdagabbá válhat.
Számomra a könyvből a legfontosabb szempont a szövetségben együttműködő apa, hiszen Isten is ezt teszi:
szövetséget ajánl fel, hogy szeretetben működjünk együtt.

Papp Miklós görögkatolikus pap, morálteológus

Az elég jó szülőnek, ha meg akarja találni a megfelelő kulcsot a gyerekéhez, kreatívnak kell lennie. Annál is inkább, mert egészen más kulcs kell egy csecsemőhöz, egy négyéveshez és egy kiskamaszhoz. Közben meg igazából nem is olyan bonyolult a dolog, hiszen csak egy döntésre van szükség: hogy akarja és szeresse használni a kulcsokat.

Szél Dávid tanácsadó szakpszichológus, apablogger

Süveges Gergő

Hogyan
kapcsolódjunk
a gyermekünkhöz?

részlet

HARMAT

Budapest, 2021

© Süveges Gergő, 2021
© Harmat Kiadó, 2021

Felelős szerkesztő: Sinkáné Zombory Katalin
Társszerkesztő: Süvegesné Rudan Margit
Borítóterv: Müller Péter

978 963 288 645 9 (epub)
978 963 288 646 6 (mobi)

A bibliai idézeteket az új fordítású Biblia javított kiadásából vettük át
(Budapest: Kálvin, 2019).

Köszönetnyilvánítás

Margitnak, akivel férjjé és apává lehettem, és akivel egy úton járhatunk. Köszönöm, hogy melletted a jóra való hajlam erősödhet bennem. Nagy ajándék számomra, hogy „első szem” voltál a könyv írásakor, és egyre jobbá tetted a kéziratot.

Borkának, Marcinak, Annamarinak és Andrisnak, akik által folyamatosan apává válhatok. Köszönöm, hogy újra meg újra ráébresztetek az elmélet és a saját gyakorlatom közötti finom differenciára… Nagy ajándék számomra, hogy fejlődésre ösztönöztök.

Köszönöm. Miattatok érdemes.

Köszönöm mindazoknak – édesapáknak, nevelőapáknak, mostohaapáknak, fogadott apáknak és nagyapáknak –, akik név nélkül, saját történeteikkel, sikereik és kudarcaik elmesélésével, kérdéseikkel és meglátásaikkal gazdagították a könyvet.

Köszönettel tartozom Hefelle Glóriának az arculat megtervezéséért, Tarján Gergelynek és Humli Miklósnak, akikkel az Apakulcs-teszteket és az online felületet (apakulcs.hu) szerkesztettük és finomítottuk, valamint mindazoknak, akik az Apakulcs-tesztek kísérleti fázisaiban segítettek tesztet tesztelni: Andirkó Dénes, Bajor Bence, Csikós Tamás, dr. Dede Kristóf, Eőry Ákos, Fekete Zsolt, Fülöp Dániel, dr. Gorove Kristóf, Gödölle Gáspár, Guba Imre, Kiss László, Kovács Gábor, Kristofics Károly, Liszka Levente, Magyar Zsolt, Major János, Makáry Csaba, Nemes Ákos, Németh Márton, Ornódi László, Pálfalvi László, Pári András, Pém Attila, Pozsik Ferenc, Rácz Balázs, Semsei Rudolf, Sonkoly Tamás, Szili Attila, Tarnóczi Lajos, Völgyesi Levente, Wilde György, Windisch Zoltán, Wolsky András.

Hálás vagyok nektek.

Előszó

Nem voltam mindig apa. Talán most sem lennék az, de a gyerekeim folyton eszembe juttatják. És nem csak akkor, amikor együtt vagyunk.

A postán igyekszem ügyfél lenni, de sorban álláskor unalmamban zsebre vágom a kezem – és találok egy rózsaszín hajgumit. Nyilván nem az enyém. Munkatársként leparkolok autóval egy tárgyalás előtt, és kiszálláskor kipottyan a maszk, amit reggel a suli előtt hosszasan kerestünk. Fellépőként a helyszínre ballagok, mikor egy pékség mellett elhaladva megérzem a friss kakaós csiga illatát, és felderülök: megvan a holnapi reggelijük.

Amikor nem vagyok apa, akkor is apa vagyok. És amikor apa vagyok? Amikor időben és térben együtt vagyunk? Akkor is apa tudok lenni? Azzal szívesen hencegek, hogy én az intéznivalók között is a gyerekekre gondolok. Azzal már kevésbé, hogy még a gyerekek között is az intéznivalókra.

Számomra a legnehezebb mindig, minden helyzetben az volt, hogy fejben is ott legyek, ahol testben. Nem kivétel ez alól az apaság sem, különös tekintettel azokra a pillanatokra, amikor mitikus hárpiák módjára három gyerek suhog és visít körülöttem fejhangon. (Úristen, hogy írhat valaki ilyet a saját gyerekeiről – így.)

Süveges Gergőt közös gimnáziumi éveink óta mondhatom barátomnak, és mindig is irigyeltem. Játszi könnyedséggel hoppant az ölébe az egész élet: magától értetődő természetességgel vette feleségül kamaszkori szerelmét, majd követték egymást szépen, sorban a gyerekek, összesen négyen, és a mosoly, ha évről évre több szarkalábat is rajzol a szeme köré, mindig ott ül az arcán. (Na, most meg el lett tolva az egész giccsbe.)

Tudom, hogy Gergő sokat ad elő család- és apaságtémában, de bevallom, a kézirat kézhezvételéig csak az eredményt láttam. Az otthonát, a családját, a világát. Mint ahogy a feleségem receptjeit sem szoktam olvasgatni, hanem csak az elkészült étellel találkozom. És azt gondolom, mint Gergő esetében: ez igen. Ez jó. Valószínűleg a recept önmagában nem győzne meg. Ha leírva olvasom, hogy 1 tk koriander, nem esnék hasra. De a készet megtapasztalva már érdekel: mi a titok?

Az Apakulcs Gergő receptkönyve.

Spoiler: minden különleges végeredményhez beszerezhető nyersanyagok kellenek. Egyetlen recept sem említ olyat, hogy unikornisszarv vagy tündérvelő. Mint ahogy a leglátványosabb bűvésztrükk magyarázata is banális és kézenfekvő. Annak sincs különleges magyarázata, hogy egy humorista mitől vicces, egy kötéltáncos hogy marad fent a kötélen, vagy hogyan lehet fogyni.

A magyarázat általában pofonegyszerű. Egy-két egyszerű alapelv, amelyeket aztán következetesen be kell tartani és kitartóan gyakorolni.

A leleplezés rövid és csalódottsággal letört izgalmát aztán követnie kell az elszántságnak, a tudatosságnak, a vasakaratnak és a hitnek, hogy a kitűzött cél egyszer valóban közel kerül majd. Gergő könyve is egy ilyen leleplezés: az igazi kaland azután kezdődik, hogy elolvassuk.

És én, aki Gergő életét könnyednek, magától értetődőnek, egyszerűnek véltem, most ugyanazt gondolom, mint aki humoristát vagy bűvészt látott: a magyarázat pofonegyszerű, a kivitelezés viszont nem megy magától.

Mielőtt a kedves olvasó nekigyürkőzik a könyvnek, egyetlen támpontot szeretnék adni.

Vannak önmagukban való képességek. Ilyen például a vitorlázás, a szabás-varrás vagy a cukrászat. Az, hogy fel tudod-e húzni a grószvitorlát, nem befolyásolja azt, hogy milyen ember vagy összességében, és viszont: nem kell ilyen vagy olyan embernek lenned ahhoz, hogy nyakon önts cukormázzal egy minyont. (Elnézést, ha szakszerűtlenül fogalmaztam, vitorlázni még csak-csak tudok, de a sütiket eddig csak befogadói oldalról tanulmányoztam.)

Az apaság nem ilyen önmagában való képesség. Mint ahogy a férjség sem, a főnökség sem, a csajozás sem, de még a miniszterség sem.

Nem lehet megtanulni önmagában csak jó apának lenni úgy, hogy közben a feleséged, a barátaid vagy a beosztottaid előtt elvérzel.

Ezért, kedves olvasó, Gergőtől nem olyan tippeket kapsz, hogy egy jó apa 7.35 előtt induljon el suliba a gyerekkel, hogy 7.50-ig beérjen. Olyan értékekről olvasol majd, mint jelenlét, bizalom, megbocsátás, megajándékozás. Csupa olyan érték, amelynek nemcsak az apaságban veszed hasznát, hanem minden emberi kapcsolódásodban is. A jobb apa jobb emberré válik, és fordítva.

Nem voltam mindig apa, és most sem vagyok mindig az. Férj vagyok, barát, munkatárs, néha főnök, néha beosztott, és gyakran valaki, akinek a szavait több százan hallgatják.

És apaként tudomásul kell vennem, hogy a gyerekem sem csak az én gyerekem. A testvérei testvére, a barátai barátja, a tanárai tanítványa, a sporttársai sporttársa. Külön-külön nagyok a világaink, és olyan kicsi a metszetük, amiben apaként és gyerekként találkozunk. De hátha Gergő könyve segít abban, hogy ezt a kis metszetet olyan széppé és boldoggá tegyük, hogy a fénye túláradjon rajta, és beragyogja az egymáson kívüli világainkat is.

Édesapám húsz éve nincs már körülöttem. Csak az létezik már belőle, ami bennem van. És belőlünk, apákból is csak az marad fenn, amit a gyerekeink megőriznek. Hogy mi lesz megőrzésre méltó, az itt és most dől el. Ehhez kapunk Gergőtől kulcsokat.

Jó kulcsolódást… azaz kapcsolódást kívánok.

Barátsággal:

Kovács András Péter

1. Kulcsokra vágyunk

A kérdés

– És ha egy mondatban kellene összefoglalnod az apaság lényegét? – lépett oda hozzám Gábor az egyik apaszemináriumunk után, miközben kezdtem elpakolni a jegyzeteimet. Kimerítő napot töltöttünk együtt. Beszéltünk apatípusokról, attitűdökről, vezetési stílusokról, értelemről és érzelemről, mintákról és örökségről… ha ezt mind bele akarom préselni, akkor jó hosszú mondat lesz. Igyekeztem tehát a lehető legegyszerűbben válaszolni:

– Inkább csak egyetlen szót mondanék. Kapcsolódás.

A fejemben felcsendült a diadalmas zene, láttam a filmvégi naplementét, melybe katartikusan belelovagol a főhős; itt a csúcspont, ennél nem lehet okosabbat és mélyebbet mondani, mekkora zseni vagyok, de tényleg… ám amikor újra felnéztem, Gábor csalódott arcát láttam magam előtt. Bosszúsan legyintett:

– Könnyű azt mondani. De hogy csináljam?

Jó kérdés. A válasz már biztosan nem fér bele egy mondatba.

Vannak kulcsaink?

Az apák túlnyomó többsége szeretné jól csinálni. Jó apja akar lenni a gyermekének. Minden vágya, hogy tanítsa, nevelje, életre vezesse és emlékezetes pillanatokkal ajándékozza meg őt.

Ám mindeközben az apák túlnyomó többsége mégsem egészen biztos abban, hogy jól csinálja. Sok az apaságot érintő belső és külső elvárás, sok a tévképzet, sok az elbizonytalanító internetbölcsesség. Egy apa legyen… egy férfi akkor férfi, ha… tíz jótanács, amelyek… hat mondat, amely nélkül soha… Aki bizonytalan saját apai minőségében, az persze eddig is vívódott, de mindezeket olvasva nem csoda, ha a legnagyszerűbb apákban is ott motoszkál a kérdés: tényleg jól csinálom?

Amikor a kilencéves lány odabújik az apjához és átöleli a nyakát: az apa biztos abban, hogy jól csinálja. Amikor a hároméves kislegény kitépi magát apja kezéből, eltrappol és fejhangon azt sivítja: „Nem megyek haza!”: az apának kétségei támadnak, hogy jól csinálja-e. Amikor a tizenkét éves fiú egy mély apa-fia beszélgetés után azt mondja: „Kösz, apa”: az apa biztos abban, hogy jól csinálja. S amikor a tizennyolc éves lány hazajön lilára festett hajkoronával, közölve, hogy mégis kihagyja az érettségit: az apa egészen biztos abban, hogy valamit gyökeresen elrontott.

Az apák egyre többször teszik fel ugyanazt a kínzó kérdést: mi a recept? Van-e nyitja az apaságnak? Létezik-e apakulcs?

A válasz megtalálásához lépjünk eggyel hátrébb. Tulajdonképpen mihez is keresünk kulcsokat? A felelet kézenfekvőnek tűnik: ahhoz, hogy jobb apák legyünk. Nem mintha rossz apák lennénk. Bátran mondhatom: aki kézbe veszi az apakulcsokat bemutató könyvet, az rossz apa nem lehet. De éppen azért, mert jó apa, szeretne még jobb és egyre jobb lenni. A fejlődésre törekvés az értékesség kétségbevonhatatlan bizonyítéka.

Sok apát kérdeztem meg, mit szeretne: a gyerekei mire emlékezzenek majd a vele töltött időből. Néhány jellemző válasz a sok közül:

– A nevetéseinkre.

– Hogy bátorítottam, biztattam és hittem benne.

– A kirándulásainkra.

– Hogy segítettem neki, amikor csak kérte. Házi feladatban vagy éppen a bicikliszerelésben. Ezek igazi közös pillanatok voltak.

– Egyszer elmentünk kettesben megkerülni a Velencei-tavat. Annyira egységben voltunk, olyan jó volt együtt lenni…

– Arra, amikor az esti ima alatt megfogtuk egymás kezét.

– Amikor el kellett utaznom, mindig hoztam neki valami apróságot, ami kifejezte a közöttünk lévő köteléket. Azt hiszem, értette a jeleket.

– Hogy mindig megöleltem, amikor találkoztunk.

– Talán arra, hogy mindig érdekelt, mi van vele, mi fontos neki, mi foglalkoztatja.

A válaszok a felszínen arról szólnak, ezek az apák milyen emléket szeretnének hagyni a gyermekeikben. Ha azonban mélyebbre nézünk, azt mondják el, mire vágynak leginkább, ha a gyermekükre gondolnak. Ha közös pontot keresünk ezekben a vágyakban, visszatalálunk ahhoz a szóhoz, amely az apaszeminárium után kiváltotta Gábor legyintését: kapcsolódás.

Az apák vágyait kutatások is alátámasztják. A boldogságkutatás tudománya azt keresi: mit tekintünk boldogságnak, és hol keressük azt, illetve hogyan hat ránk, ha a vágyaink teljesülnek, vagy épp nem válnak valóra. A kutatók azt mondják: ha bekövetkezik az az életfordulat, amelytől valaki a boldogságát várta (lottónyeremény, tengerparti villa, sportkocsi, magasabb pozíció stb.), akkor hat, de legfeljebb tizenkét hónap elteltével az illető semmivel sem érzi boldogabbnak magát, mint egy évvel korábban. Minden tudományos és laikus tapasztalat megegyezik abban, hogy a boldogság nem az anyagi jólétben, nem a társadalmi rangban és nem is a testi egészségben gyökerezik. Ezek ideig-óráig eltölthetnek egy embert örömmel, megelégedettséggel, adhatnak számára elégtételt, tehetik büszkévé vagy függetlenné, de a boldogságot az emberek döntő többsége máshol találja meg: a kapcsolódásokban.

Biztos vagyok abban, hogy az apák többsége is nagyon vágyik arra, hogy kapcsolódni tudjon a gyermekéhez. És arra is, hogy ez a kapcsolódás elkísérje a gyermeket felnőttkorában is. Miközben egy apa intézi a napi ügyeit, dolgozik, tárgyal, rohan, kétkezi munkát végez, egyeztet, határidőt szab, vállal és módosít, egészen biztos, hogy szeretne jelen lenni a gyermeke számára. Nehéz ellentmondás, állandó feszültség. Valószínűleg minden apa ismeri és lelke mélyén őrzi a népszerű bölcsesség tanítását: a gyermeki évek elszállnak. És azt is tudják, hogy nagy részben rajtuk múlik, mi lesz maradandó ebből az időből.

Hogyan kapcsolódhat egymáshoz apa és gyermeke? Mitől működik a viszonyuk? Mitől lesz meghitt, bizalmas és szeretetteljes – mindenki számára biztonságot adó?

Apákat figyelve, velük beszélgetve, őket segítve, vágyaikat megismerve jutottam arra a következtetésre, hogy a kapcsolódásnak alapvetően három kulcsa van:

kapcsolódás a tudásban;

kapcsolódás a jóakaratban;

kapcsolódás a szövetségben.

Nevezhetjük ezeket apai alapelveknek is: mindhárom önmagában is nélkülözhetetlen, ráadásul a három kulcs szoros kölcsönhatásban van egymással. Külön-külön is erősek, de a három kulcs együttes használatával minden apa megtapasztalhatja a gyermekével való kölcsönös kapcsolódást.

Kulcsok nagyító alatt

A kapcsolódás három kulcsa minden apa számára jó kiindulópont lehet, amikor keresi a módot, ahogyan közelebb kerülhet a gyermekéhez.

Az első alapelv a tudás kulcsa. Ahhoz, hogy egy apa és gyermeke kölcsönösen kapcsolódni tudjanak egymáshoz, alapvetően ismerniük kell egymást. Csak akkor lehet közük egymáshoz, ha egyrészt az apának van tudása, ismerete arról, hogy ki is a gyermeke valójában: mit szeret, mi tölti el örömmel, mi fontos számára, mi bosszantja, mit utál, mitől fél és így tovább; másrészt pedig a gyermek is tudhatja mindezt az apjáról. A tudás kulcsa az első a kapcsolódás zárjához.

A második alapelv a jóakarat kulcsa. Ahhoz, hogy egy apa kapcsolódni tudjon gyermekéhez, túl kell lépnie a puszta megismerésen. Akkor tud közel kerülni a gyermekéhez, ha szeretni is tudja őt. Melyik apa ne szeretné a gyermekét? – kérdezheti persze az olvasó, teljes joggal. Ugyanakkor nagy különbség lehet szeretet és helyes szeretet között. A későbbiekben ezt alaposan körüljárjuk. Egy biztos: minden apa jól teszi, ha nemcsak ismeri a gyermekét, hanem szereti is őt. Ha törekszik arra, hogy jót tegyen vele. A jóakarat kulcsa a második a kapcsolódás zárjához.

A harmadik alapelv pedig a szövetség kulcsa. Ahhoz, hogy egy apa kapcsolódni tudjon gyermekéhez, nem elegendő ismernie és szeretnie őt. Nem elég, ha a tudás és a jóakarat kulcsának birtokában van. A szövetség kulcsa azt jelenti, hogy az apa támogatja is gyermekét. Keresi annak lehetőségét, hogy segítse, megerősítse, felkészítse. Vajon azt jelenti ez, hogy mindig mindenben egyet kell értenie gyermekével, vagy minden helyzetben igazat kell adnia neki? Semmi esetre sem. Erről a vékony határról is lesz szó a későbbiekben. Mint ahogyan arról is, hogy az apa nem harcolhat mindenütt a gyermeke helyett, de jól teszi, ha mellé áll a küzdelmeiben. A szövetség kulcsa a harmadik a kapcsolódás zárjához.

Látható, hogy minden kulcshoz tartozik egy értelmezést könnyítő hívószó.

A tudás kulcsának hívószava: ismerd.

A jóakarat kulcsának hívószava: szeresd.

A szövetség kulcsának hívószava: támogasd.

Egy apa csak akkor kapcsolódhat valóban gyermekéhez, ha képes használni

a tudás kulcsát, a jóakarat kulcsát
és a szövetség kulcsát.

Azaz: ha

ismeri, szereti és támogatja

őt.

E kulcsok egyre biztosabb ismeretébe vezet be ez a könyv.

Vannak kulcsaink!

Rodolfótól, a huszadik század talán legnagyobb magyar bűvészétől sokszor tudakolták trükkjeinek nyitját. Azt válaszolta: „A bűvészek nem azért őrzik titkaikat, hogy más ne tudja megcsinálni a trükköket. Hiszen aki csupán tudja a megoldást, az még nem tudja megcsinálni a trükköt. Én is tudom, hogy kell trombitálni. Ez nem is titok. Fent fújják, lent nyomják. Mégsem tudok trombitálni. Ahhoz már gyakorlás kell.”1

Valahogy így vagyunk az apakulcsokkal is.

Ismerik az apák ezeket a kulcsokat? Hogyne ismernék. Szeretnék használni őket? Csodálkoznék, ha nem így lenne. Hiszen melyik apa ne akarna minél többet tudni a gyermekéről? Ki az, aki nem szeretne jót tenni a gyermekével? És melyik apa ne vágyna igazi szövetségre lépni a gyermekével? Az apák döntő többsége pontosan erre törekszik – tudatosan vagy tudat alatt, kimondva vagy kimondatlanul.

Ismerjük tehát az apai alapelveket. Tudjuk, mit kell tennünk. Miért nem elegendő ez? Ugyanazért, amiért nagy különbség van az elméleti és a gyakorlati muzsikálás között. Az apák többsége valóban ismeri a kulcsokat: tudás, jóakarat, szövetség. De pusztán ezek ismeretétől még senki nem lesz jobb apa. „Ahhoz már gyakorlás kell.” Ahhoz tudatosan el kell kezdeni csiszolni és egyre gyakrabban használni a kulcsokat. Ebben segíti az olvasót ez a könyv.

Kulcs a lábtörlő alatt?

Ervin mesélte tizennégy éves fiáról:

– Valamelyik reggel – teljesen érthetetlenül – rám vágta az ajtót. Korábban ilyet nemigen csinált. Értem én, hogy kamasz, de ez azért mégis túlzás. Nem is értettem, miért lett ennyire dühös. Én csak azt kérdeztem tőle, suli után rögtön hazajön-e. Azt kiabálta, „Ezt már megbeszéltük!”, és elviharzott.

– Tényleg megbeszéltétek? – néztem kérdőn Ervinre. Nagyot sóhajtott.

– Később rájöttem, mire gondolt. Előző nap mondta, mennyire izgatott, mert ma lesz az első, igazi ellenfelekkel játszott meccsük. Elfelejtettem…

Zoli tízéves lányáról mondta:

– Felsikoltott és a nyakamba ugrott, amikor átnyújtottam neki a flamingós golyóstollat. Azon gondolkodtam, fantasztikus, mennyire lehet örülni egy darab műanyagnak… Persze, tudtam, miért – tette hozzá Zoli mosolyogva –: már a születésnapjára is flamingómintás ágyneműt kért. Valahogy a flamingó most nagyon menő nála…

Zoli képes volt megteremteni a kapcsolódás pillanatát kislányával, Ervinnek és fiának azonban fájdalmas élményben volt részük. Pedig a jó szándék, az érdeklődés Ervinben is megvolt, mégsem tudott kapcsolódni a fiához. Vajon Zolinak miért sikerült, és Ervinnek miért nem?

Az ok alapvetően a tudás kulcsában keresendő. Ervin nem vizsgázott jól fia ismeretéből, Zoli viszont bebizonyította lányának, hogy tudja, minek örül igazán. Bizonyára mindkét apa fontosnak tartja a tudás kulcsát, őszintén érdeklődik gyermeke iránt – még ha ezt nem fogalmazza is meg ezekkel a szavakkal –, de míg Zoli képes volt használni a tudás kulcsát, addig Ervin ezt a lehetőséget most elszalasztotta. (Szerencsére nem örökre. Mert az életünkben nagyon ritkán romlanak el a dolgok végérvényesen. Igaz, többnyire a kapcsolódás öröme sem tart élethosszig – pedig mennyivel egyszerűbb lenne.)

– Amikor esténként apám hazaért a munkából – idézte fel kiskori emlékeit István –, leült a nappaliba, és a térdére ültetett. „Milyen kincset hoztál ma haza, kalózkapitány?” Ezt kérdezte tőlem minden alkalommal. Persze válaszolnom kellett, ő akkor hitetlenkedett, én győzködtem, a vége meg többnyire szőnyegen hancúrozás lett, mert mindketten „beleestünk a tengerbe”. Ez volt a mi saját, kalózos játékunk. Én is valami hasonlót csinálok most a fiammal, és nagyon hálás vagyok apámnak, hogy ötletet adott a találkozáshoz.

Akár tisztában volt István édesapja azzal, hogy fiával való kapcsolódásában a jóakarat kulcsát használja nap nap után, akár nem, egészen biztosan jól tette, amit tett: szerette a gyermekét. Biztos vagyok abban, hogy volt olyan nap, amikor legszívesebben azt mondta volna: „Kalózkapitány, ma a papagájoddal játssz inkább… vagy menj világ körüli útra… én hadd szundítsak egyet, mert rettenetesen fáradt vagyok. Holnap számba vesszük a kincseket.” Mégsem hagyott ki egyetlen kalóznapot sem. Ez az apa úgy döntött, szeretni akarja a fiát. Jót akar tenni vele. Az együtt töltött minőségi idővel azt fejezte ki számára: annyira fontos vagy nekem, hogy odaajándékozom az időm egy részét. Úgy tűnik, István is pontosan értette, hogy édesapjától mekkora ajándék volt mindez – akkor is, ha még sosem hallott a jóakarat kulcsáról.

– Apa, nézd, mit találtam a hátizsákomban! – futott apjához a tízéves Klári, miután az egyhetes tábor végén kipakolta a túrazsákot. – Ez a karkötő hozzám szegődött…

A szilikon karkötő nagyjából ötven forintot érhetett. De Kristóf, Klári édesapja úgy érezte, ebben a pillanatban nem ötvenforintos kérdésben kell állást foglalnia.

– Tudod, hogy kié lehetett? – kérdezte.

Klári akkor már csuklóján a karkötővel parádézott végig a lakáson:

– Fogalmam sincs, de szerintem jól néz ki!

– Értem, hogy tetszik neked a karkötő – vett mély levegőt Kristóf –, szerintem is jól áll neked… de mindketten tudjuk, hogy valójában nem a tiéd. Ugye tudjuk? – nézett a lányára bátorítóan.

– Tudjuk… – biggyesztette a száját Klári.

– Akkor? Mit javasolsz? Mit tegyünk? – bátorította Kristóf.

– Keressük meg a gazdáját… – sóhajtotta Klári.

– Ez jó ötletnek tűnik. Hogy csináljuk? – kérdezte Kristóf.

– Kérlek, írj a szülőknek, és kérdezd meg őket… – hozta meg végül a döntést Klári. – De még egy kicsit hadd maradjon rajtam, jó, apa?

Kristóf választhatott volna más megoldást is. Mondhatta volna, hogy ez csak egy szóróajándék, reklámkarkötő, tizenkettő egy tucat, ugyan, kinek hiányozna; persze, Klárikám, örülök, hogy tetszik, maradjon csak rajtad; ha ennyire nem vigyázott rá a gazdája, biztosan nem is olyan fontos neki… és így tovább. De ő a pillanatnyilag több konfliktussal járó, népszerűtlenebb és kényelmetlenebb, ám hosszú távon mégiscsak építő utat választotta: felhívta lánya figyelmét a tulajdont érintő felelősségre. Hiszen azt szeretné, hogy lánya később is becsületesen tudjon viselkedni, akár számára nehéz helyzetekben is.

Valószínűleg nem fogalmazta meg magában, hogy „akkor most előveszem a szövetség kulcsát”. Pedig valójában ezt tette. Olyan támogatást adott a lányának, amelyből Klári évek múltán is erőt meríthet: egyszer már végiggondolta apjával, hogyan bánunk mások tulajdonával, mit teszünk a javainkkal, mekkora a felelősségünk az ilyen helyzetekben. Ráadásul nem készen kapta a megoldást, hanem apja segítségével maga járta végig a döntésig vezető utat. Kristóf életre szóló „konzervet” készített a lánya számára, amelyet az később bármikor felbonthat.

Ha megkérdeznénk az iménti történetekben szereplő apákat, mit gondolnak a tudás, a jóakarat és a szövetség kulcsáról, valószínűleg értetlenül méregetnének bennünket. Pedig, lám, ösztönösen ők maguk is használják ezeket a kulcsokat. Még szerencse: belegondolni is rossz, hogyan néznének ki a családok és az apa-gyerek kapcsolódások, ha nem így lenne. Hála istennek, a három apakulcs minden apa zsebében ott van – akár olvassa ezt a könyvet, akár nem, akár tudatosodik benne, akár nem.

A kérdés az, vajon egy apa ösztönből, megérzéseit követve veszi elő a kulcsait (így is működhetnek jól, amint láttuk), vagy szeretne valamivel tudatosabban bánni velük, hogy a lehető legeredményesebben töltsék be a szerepüket. Talán nem szorul hosszadalmas bizonyításra: eredményesebbek lehetünk, ha tudjuk, mire is lövünk, mint ha véletlenszerűen pufogtatunk, és olykor ennek ellenére eltaláljuk a céltáblát. Lehet vaktában lövöldözni, akár földre is eshet egy vadkacsa, de mennyi magyarázkodást megspórolunk, ha tudatosítjuk, hogy most agyaggalambra megyünk.

Tehát: hogyan csináljam?

Amikor egy apa meghallja azt, hogy a kapcsolódás zárját három kulcs nyitja, két lehetőség van. Vagy legyint és azt mondja, neki nincs ideje hókuszpókuszokra, vagy felteszi a kérdést, hogyan csinálja. Mindkét reakciót megértem, de az utóbbit előrevivőbbnek érzem. Még akkor is, ha a kérdés mögött minden bizonnyal meghúzódik némi tanácstalanság és megrettenés: „Rémlik, hogy valahol van ásóm és lapátom, de most mintha a Himaláját kellene elhordanom éppen…” Első pillantásra valóban nagy falatnak tűnik.

Mindenekelőtt szeretném leszögezni: minden apa bátran örülhet azoknak a jól működő kulcselemeknek, amelyeket már használ. Minden apa tarsolyában vannak olyan mondatok, reakciók, megoldások, amelyekre igazán büszke lehet. Érdemes ezeket felismerni (jé, ez működik!), tudatosítani (a kapcsolódás melyik kulcsához tartozik is?) és megerősíteni (ha egyszer működött, megpróbálom legközelebb is). Ami jól működik, azt el ne dobjuk.

De hogyan tudjuk a kulcsokat úgy használni, hogy azok egyre inkább erősíthessék apa és gyermeke egymáshoz való kapcsolódását?

Attól tartok, a feladatot egy lendülettel biztosan nem tudjuk teljesíteni. Lépésről lépésre azonban minden további nélkül sikerülhet. A nagy ideához akkor kerülünk közelebb, ha le tudjuk bontani kisebb célokra, a célokat pedig még kisebb lépésekre. A legnagyobb hegy elhordása is az első talicska földdel kezdődik. Vagy talán azzal, hogy kijelöljük az utakat és megtervezzük a lépéseket, amelyek elvezetnek bennünket a helyes irányba.

Lehetséges, hogy sokak számára ez még mindig nem eléggé kézzelfogható. Megértem. Épp ezért – mivel szeretnék egészen gyakorlati segítséget adni az apák számára, hogy eljussanak a kulcsok készségszintű használatára – javaslok néhány egyszerű kihívást, amelyek lépésről lépésre vezetnek bennünket közelebb a kapcsolódás kulcsaihoz.

Az apák közül sokan kedvelik a kihívásokat. Szeretik, ha megoldandó feladattal találják szemben magukat. Szívesen használják a kreativitásukat, találékonyságukat, ügyességüket. Ha az olvasó ezek közé az apák közé tartozik, akkor jó hírem van: itt a lehetőség.

Mindhárom kulcs megtanulásához és gyakorlásához négy-négy kihívást sorakoztatok fel. Olyan, a mindennapokban is véghez vihető, egészen konkrét erőpróbákat, amelyek már nem a nagy idea nyelvén szólítanak meg bennünket. Hétköznapi kihívások, amelyeket bárki teljesíthet. A tanulás és a gyakorlás lépései, amelyeket akár ebben a pillanatban is elkezdhet megtenni az olvasó.

Megéri?

Fontos leszögezni: a kihívások nem igénylik, hogy egy apa fenekestől felforgassa az életét. Senkinek sem kell életmódot váltania, átrendeznie a napjait, eszközöket vásárolnia, új életet kezdenie. Az apakulcsok használata nem valamiféle reformfogyókúra. Tisztában vagyok azzal, hogy a nagy elhatározások – tűnjenek kezdetben bármennyire lelkesítőnek is – többnyire ideig-óráig tartanak, aztán minden visszaáll az eredeti állapotba. Azok a kihívások, amelyeket ebben a könyvben talál az olvasó, más utat ajánlanak az apák számára: mindent felforgató, nagy forradalom helyett apró lépéseket, szinte észrevétlen átalakulást. Nem igényelnek más befektetést, mint a gyermekünkkel való egyre erősebb kapcsolódás vágyát. Egészen kis lépések, amelyek azonban kitartóan gyakorolva összeadódnak, és valóban tartós változást hozhatnak.

Miért éri meg elindulni a kihívások mentén? Miért érdemes jobban megismerni egy-egy újabb kulcsot? Miért törekedjünk a kapcsolódás megtapasztalására? A válasz kézenfekvő. Egyrészt saját magunk miatt, hiszen a kihívások egész egyszerűen jobb emberré és jobb apává tesznek bennünket. Másrészt a gyermekünk miatt, aki megtapasztalhatja, hogy az édesapja ismeri, szereti és támogatja őt. És végül apa és gyermeke viszonya miatt, hogy megélhessük az egymáshoz kapcsolódás örömét.

A következőkben erre törekszünk: együtt feltárjuk a nagy idea, a hozzá vezető célok és az egyes lépések titkait. Kitűzzük magunk elé ideaként a kapcsolódást, célként a három apakulcsot, és teljesítjük a tizenkét kihívást.

Férfias feladat. Igazi apai kaland.

Útra kelünk

Vessünk egy pillantást arra, hogyan épül fel a könyv, milyen útra hívom az olvasót.

A következő három fejezet az apai alapelvekről szól: részletesen megismerhetjük a három apakulcsot, valamint a hozzájuk tartozó négy-négy kihívást. Az a cél, hogy az olvasó egyre pontosabban értse, mit is kell szem előtt tartania ahhoz, hogy jobb apja lehessen gyermekének. Olyan kihívásokról esik majd szó, amelyek az apa élethelyzetétől függetlenül, minden apa-gyermek kapcsolódást építenek és erősítenek. Az olvasó akár azonnal elkezdheti bármelyiket.

Minden esetben bemutatjuk, mit is jelent pontosan az adott kihívás, mi lehet benne a nehézség, és miért érdemes mégis megbirkózni vele. Ezen túl pedig megismerhetünk néhány egészen konkrét ötletet, amelyek segítenek még kézzelfoghatóbban alkalmazni az adott kihívást. Erősen remélem, hogy a kihívások révén minden apában megerősödik annak tudata, hogy a feladat nem teljesíthetetlen, sőt még örömet is szerez minden résztvevőnek.

Az ötödik fejezet segít abban, hogy a három apakulcsot egységben, együttműködésben, egymás támogatásában is szemügyre vegyük, és felfedezzük, hogyan egészítik ki egymást apai működésünkben. Egyúttal azt is megérthetjük, életünkben hogyan tarthatjuk egyensúlyban a három kulcs működését, mindig azt erősítve, amelyik a kapcsolódást éppen akkor leginkább támogathatja.

A hatodik fejezet lehetőséget ad az olvasónak, hogy felmérje saját apai működését, illetve mélyebben is megismerje a mozgatórugóit. Az Apakulcs-tesztek rövid kérdőívek, amelyek segítenek felmérni, hogy az olvasó milyen erősségeknek örülhet, illetve felfedezni, hogy melyik kulcsát lenne érdemes többször használnia az egészségesebb kapcsolódás érdekében. Az Alapteszt rövidített változatát találja a könyvben az olvasó, a teljes Alaptesztet, valamint az Örökségtesztet, a Családteszteket és a Mélységi teszteket pedig az apakulcs.hu oldalon töltheti ki.

A hetedik fejezetben felismerhetjük, hogy Isten mennyei Atyaként hogyan használja az apakulcsokat a velünk, gyermekeivel való kapcsolódásban. Tisztában vagyok azzal, hogy olvasóim egy része inkább marad a földi apaság taglalásánál, tőlük egyfejezetnyi türelmet kérek. Akár át is ugorhatják azt a részt. Aki azonban szívesen gondolkodik más dimenziókban is, azoknak hasznos és megerősítő szempontokat ígérek.

A nyolcadik fejezetben fontos kiegészítőt nyújtok át: egy egészen különleges kulcstartóval ajándékozom meg az olvasót. A valódi kulcsainkat is könnyebb egyben tartani, ha karikára fűzzük őket. Ezen az apakulcstartón ráadásul olvasható egy olyan mondat is, amely még egyértelműbben segít összefogni és egyben tartani a kapcsolódás kulcsait.

Szilárdan hiszem, hogy amelyik apa sikerrel teljesíti a kihívásokat, az birtokába kerül a kulcsoknak, gyermekéhez pedig felszabadultan és örömmel tud majd kapcsolódni. Mindannyian erre vágyunk.

Olvasási útmutató

Könnyen lehet, hogy az olvasó már most tudja, melyik apakulcsról szeretne legelőször többet megtudni, és alig várja, hogy belekezdhessen a vonatkozó fejezetbe. Az is elképzelhető, hogy máris szeretné kitölteni az egyik Apakulcs-tesztet. Vagy épp belevágna a kihívásokhoz tartozó gyakorlatokba. Természetesen bármelyiket megteheti. Ugyanakkor ahhoz, hogy jól megértsük a három apakulcs működését, hogy fel tudjuk mérni az erejüket, érdemes szisztematikusan végigolvasnunk a könyvet, mert a teljes kép ismerete sokat segíthet a részletek gyakorlati alkalmazásában.

A kihívások között bizonyára lesz olyan, amelyik semmiféle erőfeszítést nem igényel az olvasótól. Hála istennek! Azoknál a kihívásoknál azonban, amelyek meghökkentik, netán felbőszítik, esetleg tiltakozást váltanak ki belőle, érdemes hosszabban elidőznie. Vajon miért ennyire nehéz? Mi váltja ki az ellenállást? Mit érint meg az adott kihívás? Milyen emlékeket vagy hiedelmeket hív elő? Miért lenne kényelmetlen teljesíteni? Megannyi kérdés, amely a felszínen a kihívásokról szól ugyan, valójában azonban önmagunkhoz vezet közelebb. Hasznos út az apaságunkban is.

Egy a fontos: soha ne tévesszük szem elől a célt.

A kihívások hármas céljáról

Minden kihívásnak van egy első célja: a primer, szó szerinti jelentésnek megfelelő. A csend, az elérhetőség, az ösztönzés… és így tovább.

De minden kihívásnak van egy második célja is: annak a kulcsnak az egyre gyakorlottabb használata, amelyhez tartozik. Amikor például az érdeklődést gyakoroljuk, valójában a tudás kulcsához keresünk utat. Ha a gyengédséget tanuljuk, a jóakarat kulcsán dolgozunk. Ha pedig a gyermekünk elismerésére törekszünk, a szövetség kulcsát tesszük egyre hatékonyabbá.

S végül minden kihívásnak van egy harmadik, végső célja is: apa és gyermeke meghitt és biztonságot adó, örömteli és őszinte egymáshoz kapcsolódásáért dolgozunk.

Minden kihívás esetén meg fogjuk vizsgálni ezt a három célt, és meg fogjuk látni, az adott kihívás hogyan segíti az apákat a gyermekükkel való kapcsolódás megerősítésében.

S végül még egy szempont, amelyet nem lehet elégszer ismételni: a kihívások nekünk szólnak, nem pedig a szomszéd apának. Soha nem azt vizsgáljuk, mit kellene tennie másnak. Biztosan vannak remek ötleteink. Kinek nincsenek? Ennek ellenére mindig az a kérdés, mit tudunk alkalmazni a leírtakból a saját életünkben.

Sokféle kulcs, sokféle zár

Tisztában vagyok azzal, hogy sok apa él a gyermekétől távol. Sok gyerek kénytelen nélkülözni az édesapja mindennapi jelenlétét. Túl sokan vannak, akik bár vágynak a kapcsolódásra, az élethelyzetük miatt erre mégis kevés lehetőségük van. Munkahelyi kötelezettségek, utazások, túlórák; válás, elköltözés, megromlott viszony, bizalomvesztés – sokféle fájdalom állhat annak hátterében, ha egy apa nem tud annyi időt tölteni a gyermekével, amennyit szeretne, és amennyire a gyermekének is szüksége lenne.

Tisztában vagyok azzal is, hogy sok apa él olyan mozaikcsaládban, amelyben jelen vannak a társa gyermekei is. Sokan keresik az egészséges határokat. Legutóbb Zalán avatott be a vívódásaiba:

– Katával van egy közös gyermekünk, neki pedig az előző házasságából kettő. Olykor nálunk van az én korábbi házasságomból való két gyerekem is. Két felnőtt, és három helyről származó öt gyerek… Örülök, amikor mind együtt vannak, ők is egész jól kijönnek egymással, mégis sokszor elbizonytalanodom. Mikor teszek jót? Ha gyerekeimként kezelem azokat is, akik valójában nem a gyerekeim? Vagy ha a sajátjaimhoz viszonyulok úgy, mint Kata gyerekeihez? Kinek legyek az apja, kinek legyek a barátja? És amikor mind együtt vagyunk, vajon mi a különbség a kettő között?

Komoly dilemmák, életet meghatározó kérdések, amelyeket muszáj tisztázni. Nem valamiféle életidegen, általános receptet követve, hanem minden családnak a maga igényei szerint kell kialakítania az együttélés formáit és kereteit.

Ami nem kétséges: ezek az apák, gyermekek és családok az átlagnál nehezebb terheket cipelnek – még akkor is, ha bizonyos élethelyzetek akár örömmel és gazdagodással is járhatnak. Ez a könyv nem újabb súlyt akar a vállukra tenni. Inkább a lehetőséget szeretné felcsillantani: az alapelvek segítségével minden körülmények között lehetséges erősíteni az apa és a gyermek kapcsolódását. Ahelyett, hogy az elvesztett lehetőségeket siratnánk, meg fogjuk látni, hogy azt az időt, amennyi adatik, képesek vagyunk a kapcsolódás erősítésére fordítani.

Éppen ezért nincsenek a könyvben sem elvárások, sem penzumok.

Nem mondjuk azt, hogy egy apának legalább napi vagy heti ennyi és ennyi időt kell a gyermekével töltenie. Inkább azt mondjuk: örüljünk minden együtt töltött percnek, amelyet arra tudunk használni, hogy a kapcsolódás apa és gyermeke között esélyt kapjon.

Nem mondjuk, hogy a három kulcs nélkül végérvényesen vakvágányra fut apa és gyermeke kapcsolódása. Inkább igyekezzünk észrevenni, ha egyszer-egyszer sikerül valamelyik kulcsot használnunk: hiszen sokkal többet érünk el vele, mint ha meg sem próbálnánk.

És végül: azt sem mondjuk, hogy csak az lehet jó apa, aki mind a tizenkét kihívást kipipálja, lehetőleg többször is. Inkább örüljünk minden apró mozzanatnak, amely közelebb viszi egymáshoz apát és gyermekét.

Kulcsrakész?

Szeretném egészen egyértelművé tenni: amit ebben a könyvben megmutatok, az minden apa számára feladatot jelent. Számomra is. Hiszen én is szeretnék kapcsolódni a gyerekeimhez, ezért én is tanulom a kulcsok használatát, és számomra sem könnyű némelyik kihívás. Van, hogy elbukom – mint minden apa, aki elolvassa ezt a könyvet. De vannak sikereim is – mint minden apának, aki elolvassa ezt a könyvet.

Én örülnék a legjobban, ha megígérhetném, hogy az olvasó hirtelen a világ legjobb apjává válik, ha teljesíti a kihívásokat. Gyermekei angyali kezes báránnyá változnak. Párkapcsolatának meghittsége tízes skálán tizenegyes lesz.

Valójában csak egyvalamit ígérhetek: az erősödő, meghittebbé váló és bizalmas kapcsolódás lehetőségét apa és lánya, apa és fia, apa és gyermekei között. Azt, amire mindannyian vágyunk.

Ha a gyermek emlékezni fog az apjára, akkor valójában a vele való kapcsolódásra fog emlékezni. Nem az autójára, hanem arra, hogy együtt beleültek, apja ölbe vette, ő kormányzott, majdnem nekimentek a fának, de nagyot nevettek a végén. Nem a ruhamárkájára, hanem az illatára, amelyet mélyen beszívott, amikor a padlón birkóztak. Nem az ebédre, hanem az asztal fölötti összenevetésekre.

Mert a kapcsolódásainkban élünk tovább. Ez az öröklétünk.

Jegyzetek

1 Gács Judit, Rodolfo így csinálja!, Minerva, 1973, 11.

Tartalomjegyzék

Köszönetnyilvánítás

Előszó

1. Kulcsokra vágyunk

2. A tudás kulcsa: ismerd

2.1. Első kihívás: a csendben lévő apa

2.2. Második kihívás: az érdeklődő apa

2.3. Harmadik kihívás: a megajándékozható apa

2.4. Negyedik kihívás: a sebezhető apa

3. A jóakarat kulcsa: szeresd

3.1. Ötödik kihívás: az elérhető apa

3.2. Hatodik kihívás: a gyengéd apa

3.3. Hetedik kihívás: a veszíteni is tudó apa

3.4. Nyolcadik kihívás: a bocsánatot kérő apa

4. A szövetség kulcsa: támogasd

4.1. Kilencedik kihívás: a társul hívó apa

4.2. Tizedik kihívás: az elismerő apa

4.3. Tizenegyedik kihívás: az ösztönző apa

4.4. Tizenkettedik kihívás: a jelen lévő apa

5. Három kulcs egy kézben

6. Apakulcs-tesztek

Alapteszt

7. Isten kulcsai

8. A kulcstartó

9. Nincs vége

Kiadja a Harmat Kiadó
1113 Budapest, Karolina út 62.,
Tel.: (1) 466-9896
E-mail: harmat@harmat.hu
Internet: www.harmat.hu

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél
Műszaki vezető: Bernhardt Péter
Elektronikus könyv: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok:
Barlow – SIL Open Font License
Maven Pro – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Open Sans – Apache License 2.0
Righteous – SIL Open Font License