A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Julie Caplin: The Cosy Cottage in Ireland
One More Chapter a division of HarperCollinsPublishers Ltd

Copyright © Julie Caplin 2021
Hungarian translation © 2023 H. Prikler Renáta
Magyar kiadás © 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest
Cover design by Caroline Young
© HarperCollinsPublishers Ltd 2021
Cover illustrations © Shutterstock.com

ISBN 978 963 604 289 9

Felelős kiadó Gyuricza Eszter
Felelős szerkesztő Palkó Katalin
A szöveget gondozta Török Tünde
A borítót az eredeti alapján készítette Szalkai Diána
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Emily Yollandnak, a könyvkiadás hősnőjének,

aki kedves, őszinte lényével megszépíti a napomat

Első fejezet

Hannah letörölte arcáról az esőcseppeket, és belökte a szálloda forgóajtaját.

– Kissé szomorú időnk van, Miss Campbell – jegyezte meg kedves mosoly kíséretében a fiatal férfi recepciós. – Ha szeretne felmelegedni, a bár kandallójában vidáman pattog a tűz. Attól tartok, a mai nap nem kifejezetten városnézésre való.

– Hát nem – felelte nevetve Hannah, majd levette a sapkáját, és lerázta a göndör fürtjei végén megtapadt vízcseppeket. – Ennek ellenére a Trinity College egy részét sikerült megnéznem.

Sajnos a Régi könyvtárba nem jutott el, ahol az ország leghíresebb könyvét, a Kellsi kódexet őrzik, pedig nagyon szerette volna látni. De nem egy sereg ázottkutya-szagot árasztó, lökdösődő turista társaságában. A két látnivaló másnap is ott lesz, sőt hathetes írországi tartózkodása minden egyes napján, így lesz még alkalma megnézni.

– Elvehetem a kabátját? Szívesen beakasztom a ruhatárba száradni, és akkor nem kell felmennie a szobájába.

Lám, lám, mégiscsak van előnye annak, ha egy kis butikhotelban foglal szállást az ember. Hannah ragyogó mosolyt villantott a férfira. Kiváló ötlet, hogy felmelegítse átfázott lábát. A kandalló mellől majd küld egy rövid üzenetet Minának, aki ezt a jó kis helyet ajánlotta neki. Ha a nővére nem avatkozik bele, akkor szinte biztos, hogy egy Travelodge-ban vagy valami hasonló olcsó hotelban köt ki, ami szintén megfelelt volna egyetlen éjszakára, de Mina mindig megtalálta a trendi, „itt mindig történik valami” helyeket.

Hannah átadta a recepciósnak víztől csöpögő kabátját, és bement a kellemesen otthonos, vintage stílusú bárba, amelyben a Viktória-korabeli bordélyok és a húszas éveket idéző zugkocsmák hangulata keveredett. Véleménye szerint elég nehéz lehetett kivitelezni, de nagyon jól sikerült. Tompa fényeivel melegnek és kellemesnek ígérkezett, mint egy selyemgubó, amit a kinti hideg után nagyon is vonzónak talált. A lámpák alatt diszkréten csillogó, hosszú, rézszegélyű, faborítású bárpult mögött egy másik rendkívül jóképű, kedves, nyitott arcú fiatalember szorgoskodott. Mint a szállodában szinte minden alkalmazott, ő is rögtön megpördült, és őszinte lelkesedéssel üdvözölte a belépő lányt, mintha egész délután kizárólag rá várt volna.

– Helló! Mivel szolgálhatok? – kérdezte.

A mosolyába nem kevés férfiúi elismerés vegyült. Hannah hozzá tudott volna szokni az ilyen fogadtatásokhoz. A munkahelyén főleg nők voltak, köztük a rendkívül karcsú Sadie Burns-Coutts a fényes, hullámos hajával és flörtölős mosolyával, akit próbált megkedvelni; nos, Sadie váltott ki ilyen reakciót a másik nem képviselőiből. Hannah minden igyekezete ellenére sem tudott olyan magabiztosan viselkedni, mint ő, és szinte teljesen hiányzott belőle az a fajta játékosság, amivel a kolléganője mindenkit az ujja köré csavart. Ő inkább az eszével akart bizonyítani. Arra gondolt, hogy ezúttal talán lazíthatna egy kicsit, és miközben megtanul főzni, elsajátíthatná ezt a számára teljesen új képességet is. Miért kellene mindig okosnak lennie?

– Éppen most nyitottam ki egy nagyon finom, szilva-feketeribizli zamatú vörösbort, egy bordóit, ami kifejezetten jót tesz az ember lelkének egy ilyen napon. Vagy ajánlhatok egy kellemes whiskey-t is, a Telling Small Batchot, ami itt készül Dublinban, és nemcsak a testet melegíti át, hanem a lelket is – magyarázta a fiatalember kissé farkasszerű mosollyal.

Hannah, bár nem volt jellemző rá a tanácstalanság, megingott. Eredetileg kávét akart rendelni, de a gondolat, hogy ennél dekadensebbet is ihat, elindított benne egy belső vitát. Még csak délután négy óra volt. De nem ismert olyan előírást, hogy ilyenkor csak kávét lehet inni. Másrészt nem akart szokást csinálni a korai italozásból. Ugyanakkor… miért ne élhetne egy kicsit veszélyesen? Nem mintha nagy kockázatot jelentene egy pohár vörösbor. Kis híján hangosan elnevette magát. Igen, az jó hatással lesz rá. Hannah-nak a vérében volt a szabálykövetés. Azzal, hogy Írországba jött, életében először tért el a szabályoktól. A főnökét szinte sokkolta, hogy fizetés nélküli szabadságot kért, és a családja is hitetlenkedve fogadta az elhatározását. Ha impulzív, kalandvágyó nővére, Mina tesz ilyet, a szeme se rebben senkinek.

– Talán egy pohár vörösbort kérek, köszönöm.

– Kitűnő választás. Foglaljon helyet, és mindjárt odaviszem önnek.

Még jobb, gondolta elégedetten Hannah. Ki ne élvezné, ha kiszolgálják? Bólintott, és körbepillantott a helyiségen, ami szinte teljesen üres volt, csak az egyik ablak melletti, üres poharakkal és tányérokkal teli asztal körül ült egy család, frissen csapolt sör és bor mellett. Vidám beszélgetésük és nevetésük megtörte a csendet, nagyon otthonos volt a hangulat. Hannah mosolyogva a nagy, nyitott kandallóhoz ment. Két füles fotel állt mellette, amelyek mintha Sherlock Holmes dolgozószobájából kerültek volna oda. Belesüppedt a puha bársonyba, és feltette a lábát a zsámolyra, hogy megmelengesse.

Mire a csapos odavitte neki a bort, kellemesen átmelegedett, így lerúgta a cipőjét, és a lábát maga alá húzva összegömbölyödött a kéjesen puha fotelban. Hirtelen kislányként látta magát, amikor könyvvel a kezében úgy elbújt a kanapén, hogy senki sem találta meg.

– Köszönöm – mondta a csaposnak.

– Egészségére. Megtalálta a ház legkellemesebb helyét.

Hannah belekortyolt a testes vörösborba, és élvezettel felsóhajtott. A mennyben érezte magát, ráadásul a Kindle könyvolvasója is vele volt, ami még tökéletesebbé tette a pillanatot. Egy könyv, egy pohár bor, pattogó tűz… nem kívánhatott ennél többet. Nem tudta volna megmondani, mikor fordult elő utoljára, hogy semmit sem kellett csinálnia. Most nem várt rá érettségi vizsga, sem államvizsga vagy jogi szakvizsga. Nem kellett cikkírás közben izgulnia, hogy nem tudja tartani a határidőt. Emiatt persze nem szorult sajnálatra. Szerette a munkáját, jól végezte, és jó fizetést is kapott. Ha jobban belegondolt, tényleg őrültségnek tűnt ez a fizetés nélküli szabadság. Maga sem tudta volna megmondani, mi váltotta ki belőle ezt a mindenki számára váratlan lépést. Nem kapuzárási pánik, hiszen ahhoz nem volt elég idős, nem is egy vakvágányra futott kapcsolat (már annak is örült volna, ha legalább egy kaland kinéz neki), és pillanatnyi elmezavart sem tapasztalt magán, még akkor sem, ha a főnöke és a kollégái ilyen okokat sejtettek a döntése hátterében. Tulajdonképpen egy nevetségesen jelentéktelen indok ösztönözte, hogy csapot-papot hátrahagyva beiratkozzon egy bentlakásos főzőtanfolyamra Írország egyik legnevesebb intézményében: az a maga előtt is titkolt szégyenérzet, hogy harminc felé közeledve egy egyszerű ételt sem képes megfőzni. Miközben a nővére csodákat művelt a konyhában. Arra gondolt, hogy hiányoznak belőle a főzéshez szükséges gének, és bár nem igazán értette, miért, az utóbbi időben szégyellte magát emiatt.

Nemrég, amikor leterítette az influenza, és otthon lábadozott, a Killorgally Főzőiskoláról olvasott a Sunday Times magazin mellékletében. Azóta nem hagyta nyugodni a gondolat, hogy ott megtanulhatna főzni, ráadásul az intézmény nem volt messze a legjobb barátaitól, Aidan és Sorcha Fitzpatricktól. Azóta ígérte nekik, hogy meglátogatja őket, mióta a pár visszaköltözött Manchesterből Írországba. Talán a sors akarta, hogy most lépjen. Azt, hogy beiratkozzon egy ilyen iskolába, mi több, ehhez szabadságot vegyen ki a munkahelyén, senki nem nézte volna ki belőle, egyszerűen azért, mert nem ilyen volt a habitusa. Ugyanakkor a lehetőség, hogy a barátai közelében teheti mindezt, csak megerősítette elhatározásában.

Néha belebújt a kisördög, és azt gondolta, azért nem főzött soha, mert Mina kitűnő szakács, és hogy kompenzálja nővére impulzív természetét, mindenben az ellenkezője akart lenni. Szerette azt hinni, hogy ő teremtette meg a családjában az egyensúlyt, amelyre szükség volt ahhoz, hogy fogadott szüleik elhiggyék: ők nem fogják úgy végezni, mint az igazi szüleik.

Most már persze késő volt azon töprengeni, hogy helyesen cselekedett-e, amikor eljött otthonról. Már lefoglalta az autót, amellyel másnap nekivág Írországnak, és a távoli Kerry megyébe utazik a hathetes tanfolyamra. És ha már erre a számára szokatlan útra lépett, akkor nem maradt más választása, mint hátradőlni, és élvezni az új helyzetet.

Elégedetten a szájához emelte a poharat, belekortyolt, és kényelmesen elfészkelte magát az olvasáshoz. A bor annyira ízlett neki, hogy amikor a vonzó pincér – ha el akarta adni a borát, vonzónak kellett lennie – megállt mellette egy második pohárral, gondolkodás nélkül elfogadta. A bársony puha ölelésében elnehezedett a szemhéja, és miután a hangoskodó család hosszas és érzelmes búcsúzkodást követően visszavonult, az ölébe ejtette az olvasóját, és behunyta a szemét.

*

Éppen valami szépet álmodott, amikor megzavarta valami. Mintha üveg koccant volna fafelületen. Ahogy pislogva felnézett, a világ legszebb indigókék pillantásával találkozott a tekintete. És mivel ellazult az otthonos környezetben, gondolkodás nélkül rávillantotta legkáprázatosabb mosolyát a rabul ejtő szempár tulajdonosára.

– Helló! – Csábítóan dorombolt a hangja, ami nem is állhatott volna távolabb a normális hangszínétől.

– Helló. Ne haragudjon, nem akartam megzavarni – mondta a férfi vigyorogva, ami rögtön elárulta, hogy nincs ellenére nyilvános helyen öntudatlanul szundikáló hölgyeket felébreszteni. – Tulajdonképpen észre sem vettem, hogy van itt valaki.

Egyikük sem akarta megszakítani a szemkontaktust, talán mert attól tartottak, hogy akkor kihunynának a köztük pattogó szikrák.

Aztán a férfi mégiscsak megtörte a varázst, amikor egy elég harsány női hang hallatán hátranézett a válla felett, majd gyorsan lehuppant a szomszédos fotelba. Láthatóan el akart bújni.

Hannah még mindig álmatagon nézte a jelenést, azon tűnődve, hogy talán csak az álomittas képzelete varázsolta oda. Vibrálóan kék szeme felett sötétlő szemöldökével és az egynapos borostájával őrületesen rosszfiúnak, veszélyesnek látszott, akár egy kalóz.

Hannah a legszívesebben pofon csapta volna magát. Ő nem szokott közhelyekben gondolkodni. A férfiak legfeljebb csak a mozifilmekben emlékeztettek kalózokra, az ő ismeretségi körében semmiképp. De hát ez történik az ember lányával, ha már délután megiszik két pohár vörösbort. Hannah Campbell nem volt fantáziáló típus, de nem tudta megállni, hogy újfent rá ne mosolyogjon a férfira.

– Ne féljen, nem árulom el. – Érezte, hogy a szeme szikrákat szór, miközben rá egyáltalán nem jellemző módon folytatta a flörtölést. – Ha felteszi a lábát a zsámolyra, nem fog feltűnni senkinek.

A férfi csintalan mosolyra húzva a száját pontosan azt tette, amit Hannah tanácsolt. Ekkor ismét megütötte a fülüket a kellemetlen hang. A nő ezúttal a csaposnak tett fel keresztkérdéseket.

– Biztos benne, hogy nincs itt? Mintha láttam volna, hogy erre jön. Jól ismerem. Barátok vagyunk.

– Elhiszem, hölgyem, de akkor sem láttam – hangzott a halk szavú, nagyon udvarias felelet.

A Hannah mellett ülő férfi elmosolyodott, és az ég felé pillantva elmormolt egy köszönömöt.

Ám amikor meghallotta a közelgő tűsarkak kopogását, megrándult az arca, és még lejjebb csúszott az öblös karosszékben.

Kop, kop, kop. A férfi, mintha úgy jobban elrejtőzhetne, behunyta a szemét a golyózáporszerű hangra.

Hannah maga sem tudta volna megmondani, mi vitte rá, hogy azt tegye, amit tett, de felállt. A férfi szeme kitágult a meglepetéstől, és egy halk hű röppent fel az ajkáról, amikor Hannah az ölébe ült. Kop, kop, kop. Amikor már egészen közelről hallatszottak a léptek, előrehajolt, és dugóhúzóként göndörödő fürtjei eltakarták a férfi arcát.

Mivel nem fordíthatták el a fejüket, csak nézték egymást, és amikor a léptek kopogása abbamaradt, a férfi közelebb húzta a lányt, hogy szinte összeért az orruk. Hannah-nak torkán akadt a levegő a mozdulat intimitásától.

– Ó, bocsánat – hallották a hátuk mögül.

A léptek távolodtak, de ők nem mozdultak, míg egészen el nem haltak.

– Azt hiszem, ezt most meg kellene köszönnöm – suttogta a férfi, és még mindig Hannah szemét kutatva elvigyorodott.

– Tényleg meg kellene – felelte Hannah.

– És? Mi lenne a megfelelő köszönet? – A férfi pillantása Hannah szájára vándorolt, aki a nyilvánvaló szándék láttán halkan felnyögött.

Ne csinálj semmit a száddal, Hannah! Ne hívd fel rá a figyelmet!, intette magát, természetesen hiába. Mert bár összeszorította az ajkát, előbb még, mert erre késztették a hormonjai, megnedvesítette a nyelvével, amit felhívásnak is lehetett tekinteni.

És a férfi, magától értetődő módon, nem utasította el a felhívást, és gyors csókra váltotta az ígérettel is felérő várakozást. Bár épphogy egymáshoz ért az ajkuk, a gyengéd, játékos mozdulat hatására Hannah felsóhajtott, egyenesen bele a férfi szájába. Később arra gondolt, hogy ezzel követte el a legnagyobb hibát. Mert ahogy önmaga számára is váratlanul, fesztelenül beleolvadt a csókba – sok idő telt el azóta, hogy utoljára megcsókolták –, érezte, hogy a férfi kissé habozik, de aztán elmélyíti a csókot, mi több, a nyelvével egyenesen felfedezőútra indul a szájában. Ez volt az a pont, amikor minden megváltozott. A bizonytalan, gyengéd, álmatag érintés átalakult valami egészen mássá, ami Hannah minden idegvégződését életre keltette, és ettől úgy érezte, mintha több ezer volt cikázott volna át a testén. És a férfinak is valami hasonlót kellett éreznie, mert még szorosabbra vonta körülötte a karját, és minden szenvedélyét beleadva tovább csókolta, Hannah pedig legalább annyit adott vissza, mint amennyit kapott. Olyan volt, mintha valaki tűzijátékot rendezett volna egy különösen sötét, csendes éjszakán. Megdöbbentő, lenyűgöző, és nagyon, de nagyon nem vallott Hannah-ra.

Egy idő után lustábbá szelídült a csók, de továbbra sem küzdött ellene. Miért is tette volna? Inkább megpróbált beleolvadni a férfiba, aki a tarkójára csúsztatta a kezét, és pillekönnyű mozdulatokkal simogatni kezdte a finom bőrt. Hannah arra gondolt, hogy reggel, útban a reptér felé elhagyta a józan eszét, máskülönben biztosan nem vetemedik ilyesmire.

– Ööö… bocsi… Conor.

Szétrebbentek a hangra. Hannah érezte, hogy lángba borul az arca. Akkor sem lehetett volna nagyobb zavarban, ha a főtéren kapja csókolózáson valaki.

– Csak jelezni akartam, hogy elment az ifjú hölgy – mondta a csapos, majd biccentett és nyomban visszavonulót fújt, de azért mindketten észrevették kaján vigyorát.

– Köszi, Niall – szólt utána Conor, míg Hannah behunyta a szemét. Csapdába esett. Egy vadidegen ölében. Bár most már legalább a nevét tudta. Képtelen volt rávenni magát, hogy felnézzen, és gőze sem volt, hogy mit tegyen.

Most már tényleg nevetségesnek érezte magát. Úgy viselkedik, mint egy hatéves. Résnyire nyitotta a szemét, és látta, hogy a Conor nevű férfi mosolyog, és őt figyeli.

– Talán bemutatkozhatnánk.

Hannah felegyenesedett, a maradék méltóságát összeszedve lemászott a férfi öléből, és visszaült a másik fotelba.

– Hát igen, az nem ártana – felelte vékony hangon. – Bár én már tudom, hogy téged Conornak hívnak.

A férfi arcáról lehervadt a mosoly.

– És most azt hiszed, hogy előnyös helyzetben vagy.

Hannah meglepőnek találta a férfi hangjában bekövetkezett változást.

– Miért, nem ez a neved?

– Most akkor mégsem tudod?

Hannah elkomorult. Úgy érezte magát, mintha egy mocsár peremén állna: egyetlen rossz lépés, és nyakig süpped benne. Hasonlóan ahhoz, mint néha a munkahelyén, amikor előbb szembesült egy jogi üggyel, mint hogy megnézhette volna az előzményeit.

– Nem, hacsak időközben ki nem fejlesztettem magamban egy hatodik érzéket. Az biztos, hogy a csapos így szólított, de attól még kitalált név is lehet. Mindenesetre úgy tűnt, hogy ismeritek egymást.

Conor, már ha így hívták, úgy mérte végig, mintha mérlegelné a szavait, de Hannah látta, hogy bármilyen bűn elkövetésével akarta is megvádolni a férfi, ártatlannak találta, mert hirtelen ellágyultak a vonásai.

– Hát persze, te angol vagy. És nem tévedtél. Tényleg Conornak hívnak. Ahhoz képest, hogy az imént olyan önzetlenül a megmentésemre siettél, elég bárdolatlanul viselkedem.

– Így igaz. – Hannah még mindig úgy érezte, mintha átlépett volna egy másik dimenzióba. – Egyébként nem szokásom másokat megmenteni. Ezzel a módszerrel semmiképp.

– Ezt örömmel hallom. – A férfi arca ismét csupa mosoly volt, és Hannah is végre szilárd talajt érzett a lába alatt, bár nem tudta, mit mondhatna ezek után. Mit mond az ember, miután eszméletlenre csókolták?

– Hannah vagyok – nyújtotta végül a kezét, mivel úgy érezte, csak így veheti vissza az irányítást a hormonjai felett.

– Conor – rázta meg a férfi a kezét. – Kérhetek neked egy újabb italt? – biccentett az üres borospohár felé.

– Nem hiszem, hogy jó ötlet. Ha jobban belegondolok, valószínűleg a bor miatt kerültem ilyen… slamasztika közeli helyzetbe.

– Slamasztika – ismételte meg a férfi lágy ír akcentussal, amitől valami bizseregni kezdett Hannah-ban. – Tetszik ez a szó. Szívesen keveredem máskor is… slamasztikába.

Hannah megvonta a vállát.

– Ahogy gondolod.

– Kifejezetten jól érzem magam benne. Mit ittál?

Hannah belement a játékba.

– Vörösbort. Bordóit.

– Ismered a borokat?

– Nem! – felelte nevetve Hannah. – De ez nagyon ízlett.

– Egy borról nem is kell többet tudni. – Felállt, és Hannah üres poharát felemelve intett a csaposnak.

– Na tessék – csóválta a fejét Hannah. – Itt mindenki úgy táncol, ahogy te fütyülsz?

Conor elvigyorodott, és közben ördögi szikrákat szórt a szeme.

– Természetesen.

– Nagyon magabiztos vagy.

– Muszáj. Máskülönben kihasználnának.

– Ebben lehet valami.

– És? Mi hozott a mi szépséges városunkba? Lánybúcsú? Legénybúcsú? Üzlet? Vagy csak a hétvége?

Hannah habozott. Otthon már épp elegen megrökönyödtek azon, hogy csapot-papot hátrahagyva beiratkozott egy hathetes főzőtanfolyamra. Nem akarta, hogy még egy idegen is rátegyen egy lapáttal.

– Az utóbbi – mondta végül.

– Hát, nem a legjobb napot választottad. Az időjárás nem túl kegyes hozzád.

– Nem tudtam, hogy az emberek az időjárás miatt jönnek Dublinba.

A férfi elmosolyodott.

– Én sem ezt mondtam. De szép időben még szebb a város. Olyankor nincs hozzá fogható.

– Így beszél egy igazi ír.

– És Anglián belül honnan jöttél?

– Manchesterből.

– Ah. Vannak ott unkatestvéreim.

– Csak ott? Máshol nincsenek?

Conor ismét elnevette magát.

– De. Sok helyen vannak. A katolikus családok már csak ilyenek. Hajlamosak vagyunk a legkülönbözőbb helyeken letelepedni. Mit csinálsz Manchesterben?

– Ügyvéd vagyok.

A válasz szemmel láthatóan lenyűgözte a férfit.

– És te? Mivel foglalkozol?

– Én? – Conor habozott. – Én… egy birtok gondnoka vagyok. Én felelek a karbantartásért meg a felújításokért.

Hannah bólintott. Kissé meglepődött. Lehet, hogy Conor azért habozott, mert zavarba hozta a kérdés? Tudta, hogy nem lenne szabad a külseje alapján megítélni valakit, de hát a férfi jól szabott öltönye még az ő gyakorlatlan szemében is drágábbnak tűnt az átlagosnál. Nem olyan ruha volt, amit ház körüli javításokat végző emberek viselnek.

– Éppen egy üzleti megbeszélésen voltam – folytatta gyorsan a férfi, elkapva Hannah töprengő pillantását. – A családunk ügyvédjével volt találkozóm. Aki persze közel sem olyan szemrevaló, mint te.

Szerencsére közben megérkezett a csapos a pohár borral, így Hannah-nak nem kellett reagálnia a bókra. Roppant magabiztosnak látta a férfit, és bár egy ilyen megjegyzés valójában nem jelentett semmit, ő nagyon is kedvesnek és hízelgőnek találta. Legalább feldobta ezt az esős délutánt.

– Köszönöm – mondta, miután a csapos a kezébe adta a poharat, és Conor elé is letett egy borostyánszín itallal teli kelyhet.

– Sláinte! – mondta a poharát felemelve a férfi.

– Mindig is szerettem volna tudni, hogy ejtitek ezt a szót. Vagy ezerszer belebotlottam különféle regényekben, de hallani még sohasem hallottam. Sláinte! – mondta Hannah is, és bár megpróbálta utánozni a férfi kiejtését, az ő szájából inkább slanchának hangzott.

– Egész jó. Tudod, mi tetszik benned?

Hannah felkapta a fejét a direkt kérdés hallatán.

– Nem. És mivel, feltételezem, nem retorikusnak szántad a kérdést, örülnék, ha felvilágosítanál. – A szája akarata ellenére mosolyra görbült, mert határozottan élvezte a szócsatájukat.

– Az, hogy még egyszer sem nézted meg a telefonodat. A legtöbb ember öt percig sem bírja ki anélkül, hogy valamit ne akarna ellenőrizni rajta. Mintha azon múlna az életük. Nálunk odahaza van egy szigorú szabály: étkezés közben, vagy amikor együtt vagyunk, senki sem veheti elő a telefonját. A mamám nem engedi meg.

– Az én Miriam nénikém sem szereti a telefonokat, de ennek az a fő oka, hogy egy kicsit technofóbiás. A bácsikám imádja a kütyüket, de a telefonhoz nincs érzéke. Mindig a nővérem vagy én mutatjuk meg, hogy mit kell csinálni a mobilján, de nyomban el is felejti.

Szomorúság itatta át a nevetését, ahogy Miriamről és Derekről beszélt. Bár nem ők voltak az igazi szülei, ők álltak a legközelebb hozzá és Minához. Rajtuk kívül nem volt senkijük. A biológiai szüleik igazi fenegyerekek voltak, akik mindig a következő kalandot keresték, és képesek voltak a világ végére is elmenni azért, hogy mozgásba hozzák az adrenalinjukat. Emiatt nem voltak jelen az életükben. Hannah arca megrándult, amikor a balesetre gondolt, ami megölte őket. Az anyja, aki sok vonatkozásban olyan volt, mint Mina, szemrebbenés nélkül felmondott a munkahelyén, ha egy másik országba szólította egy izgalmas kaland. Hannah-nak már az is hatalmas lépésnek tűnt, hogy átkelt az Ír-tengeren. Gyakran gondolt arra, hogy az anyja, ha élne, csalódottan látná, milyen felnőtt lett belőle.

– Azért bevallom, pár fotó kedvéért biztosan elővettem volna, ha kegyesebb hozzám az idő.

– Hát igen. Ezt teszi az emberrel az időjárás. – Conor ismét felemelte a poharát, és ivott egy kortyot.

Hannah kíváncsian nézte.

– Még sohasem ittam whiskey-t.

– Akkor nem tudod, mit mulasztottál. Ez itt különösen jó fajta. Megkóstolod?

Normális esetben bizalmaskodónak találta volna a kérdést, de az óvatosságát mintha elfújták volna, sőt. Mintha elnyelték volna az Ír-tenger hullámai.

– Igen, ha megengeded.

Conor odanyújtotta a poharát.

– Először meg kell szagolni.

Hannah óvatosan beleszagolt a pohárba. Aztán ismét.

– Nos? – kérdezte a férfi sürgetőn. – Mire jutottál?

Jaj, csak ezt ne! Nem értett az ilyesmihez. Ez a nővére asztala volt. Hannah enyhe szúrást érzett a szívében. Hiányzott neki Mina és a lelkesedése az ételekért és az italokért, és mindenért, ami ezekhez kapcsolódott. Ugyanakkor… ezért volt most itt. Hogy tanuljon. Vett egy nagy levegőt, behunyta a szemét és megpróbált koncentrálni.

Amikor felnézett, látta, hogy Conor őt figyeli. Egyszeriben világossá vált, hogy most egy szakértő kérdésére kell válaszolnia. Nagyon nem akart melléfogni. Ám hiába szagolgatta, az alkoholon kívül csak gyufaszagot érzett, és biztosra vette, hogy nem ez a helyes válasz. De kénytelen volt ezzel előhozakodni.

Legnagyobb meglepetésére a férfi lelkesen bólintott.

– Úgy van. Gyufaillat! – mondta, és őszinte örömmel elmosolyodott. Hannah úgy érezte magát, mintha egy fontos teszten ő érte volna el a legjobb eredményt. – A whiskey-t olyan tölgyhordókban érlelik – innen az enyhe faíz –, amelyekben előzőleg bourbont tároltak. Ezután olyan hordókba kerül, amelyekben korábban amerikai rum volt, és ettől lesz ilyen csodálatosan fűszeres.

– Most kóstold is meg – biztatta Conor.

Hannah megforgatta a kezében a metszett kristálypoharat, és óvatosan belekortyolt. Gyakran hallotta, hogy a whiskey-t tüzes vízként emlegetik, és nem akart komplett idiótát csinálni magából azzal, hogy köhögni meg fuldokolni kezd. Meglepetésére azonban nem érzett mást, csak fűszeres aromát némi vaníliával. Ivott még egy kortyot, és élvezte, ahogy a bársonyos nedű átmelegíti a torkát.

– Huh… nem erre számítottam.

– Ah… azért, mert ez tényleg kitűnő fajta. Kifejezetten országon belüli fogyasztásra készül. Visszakaphatom? – kérdezte egy kacsintás kíséretében.

Hannah csak ekkor vette észre, hogy birtoklón magához szorítja a poharat.

– Igen, persze. Bocsánat.

Conor a pohárért nyúlt, és az ujjaik súrolták egymást, ami ismét előidézte Hannah-ban azt a fura kis érzést. Mintha egymáshoz tartoztak volna. Vajon a férfi is érezte? Vagy lehet, hogy a bor és a whiskey szerencsétlen keveredése megzavarta az érzékszerveit?

– Van terved ma estére? – kérdezte Conor, mielőtt belekortyolt az italába. Hannah a nyakát figyelte közben. Még azt is szexinek találta, ahogy nyelt. Normális esetben észre sem vette volna egy ilyen férfi. Na jó, tudta, hogy képes kiváltani elismerő pillantásokat a másik nemből, de tisztában volt azzal is, hogy nem szupermodell. Nem mintha ez bántotta volna. Ő szívesebben érvényesült az eszével és a munkamoráljával.

Hihetetlennek tűnt, de a férfi még mindig bámulta. Nyilvánvalóan a válaszára várt. Most már ne hátrálj meg, Hannah.

– Nincs különösebb. – Azon tűnődve, hogy mi jön most, felszegte az állát, és igyekezett nem figyelni zakatoló szívére.

– Van egy asztalfoglalásom az egyik új étteremben. Velem tartasz? Akkor nem kellene egyedül ennem.

Hannah elnevette magát. Rendesen helyre tették.

– Ez ám a gyakorlati megközelítés – mondta mosolyogva. Nem mintha nem kedvelte volna a gyakorlatias megoldásokat.

Conor is elmosolyodott.

– Továbbá jól érzem magam a társaságodban. Így már jobb?

– Megteszi – felelte Hannah egy merev biccentés kíséretében, amivel ismét mosolyt csalt a férfi arcára.

– Kedvellek, Hannah. Leginkább azért, mert nem veszel túl komolyan.

– Miért? Jobb szeretnéd, ha komolyan vennélek?

– Nem. Nem szeretném. – Hirtelen kiismerhetetlenné vált az arca. – Most mennem kell. Le kell bonyolítanom néhány telefonhívást. Megfelel, ha hat harmincötkor találkozunk a lobbiban? Az asztalfoglalás hétre szól, és ha hiszed, ha nem, addigra az eső is eláll, és akár gyalog is mehetünk. És közben megmutathatok neked ezt-azt a városból.

– Az remek lenne, köszönöm.

A férfi felállt, és megitta a maradék whiskey-jét.

– Akkor nemsokára a lobbiban – mondta, és tréfás szalutálással elköszönt.

Hannah ülve maradt. Hihetetlen, mi minden történt vele egyetlen óra alatt. Úgy tűnt, randira hívták, de egyben figyelmeztették is. Bár esze ágában sem volt komolyan venni a férfit, ez kissé szíven ütötte.

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Köszönet

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Roboto – Apache License 2.0