Copyright © 2020 Disney Enterprises, Inc. All rights reserved.

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2025

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.disney.manokonyvek.hu

A kiadásért felel a kiadó ügyvezető igazgatója.

Minden jog fenntartva.

Eredeti cím: Unbirthday

Fordította: Vörös István

Felelős szerkesztő: Boczán Bea

Olvasószerkesztő: Spirk Ildikó

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

ISBN: 978 963 584 911 6

Nővéremnek, Sabrinának!

Bár nem vagyunk Alice és Matilda, jó, hogy vagy nekem.

Szinte már el is felejtettem, hogy olyan csokibonbonnal etettél, aminek hajcsomó volt a közepén…

… szinte.

L.B.

Szerény megjegyzés, Nyájas Olvasó!

Mint azt bizonyára jól tudod, ez a könyv a képzelet szüleménye.

Ebből fakadóan kijelenthetjük, hogy a Bolond Kalapos kitalált karakter, aki cseppet sem illik tudományos, materiális világképünkbe.

Ami viszont tudományosan alátámasztott: hogy a higany halálosan mérgező. A XIX. században tömegével okoztak hosszú távú mentális (és fizikai) betegségeket a korabeli kalapkészítő műhelyekben használt higanyvegyületek.

Ma is számos amerikai folyó és tó halállománya alkalmatlan emberi fogyasztásra a meder fenekét mérgező, ipari tevékenység nyomán létrejött, higanyszennyezett iszap miatt.

Történetünk Bolond Kalaposa higannyal issza a teát.

Ne kövesd példáját, mert belehalsz!

L. Braswell

Visszatérés
Csodaországba

Első fejezet

A felkelő nap első sugarai aranyszínűre festették a bohókás hálószoba falának tapétáját. Egész éjszaka esett. Áztató eső volt, nagy, kövér cseppekkel. Az elvonuló felhők friss, metsző levegőt hagytak hátra, ami betöltötte az egész szobát. Az ablak körül kisebb verébsereg kergetőzött. Alig néhány hete még a fészek oltalmában várták a napi betevőt, most meg úgy csapdostak és repkedtek, mintha légi birkózásra készülnének.

Még a földszinten sertepertélő Mrs. Anderbee léptei is frissebben és energikusabban dobogtak, mint máskor.

A vaskeretes ágyában szendergő lány arcát valóságos glóriaként keretezték rakoncátlan szőke fürtjei.

A felszűrődő neszekre hirtelen kipattantak addig békésen pihenő pillái, melyek úgy ringatóztak szeme körül, akár a szélfútta búzaszálak.

– Új nap, új kalandok! – vigyorgott Alice, és eltökélten ugrott ki az ágyból. Lábánál heverésző morcos macskája, Dinah szemmel láthatóan nem osztozott gazdája lelkesedésében. Félszemmel hunyorgott, aztán nagyot nyújtózott és húzta tovább a lóbőrt.

– Bocs, öreglány! – mondta Alice és megpuszilta a cicát. – Ahogy a mondás is tartja, ki korán kel, aranyat lel! Lássuk, milyen kincseket rejt a mai nap!

Lett légyen azonban bármilyen hívogató ez a csodás reggel, Alice jól tudta, hogy egy valamirevaló kalandor nem vághat neki a világnak hálóingben. Előbb fel kell szépen öltözni, ahogy egy jóravaló angol leányhoz illik.

Bugyit húzott, melynek szára a térdéig ért. Ezt követte a krinolin, ami úgy nézett ki, mint egy kalicka és egy méhkaptár szerelemgyermeke. Ez a nehéz, vaskarikákkal merevített abroncsszoknya takarta testét csípőtől lábszárig. Úgy festett benne, akár egy kecses harang, lábai a harangnyelvek.

Aztán jött a fűző.

Hiába volt nagy divat a darázsderék, a korabeli lányokkal ellentétben butaságnak gondolta egész napra gúzsba kötni magát. Ez egyike volt azon kevés dolognak, amiben egyetértett a nővérével. A csípője úgy jó, ahogy van – gondolta. Arra használta hát a fűzőt, amire való, nevezetesen, hogy egyenesen tartsa a hátát, kiemelje női vonalait, és a helyén tartsa azt, aminek a helyén kell lennie.

Egyik alsószoknyára másik alsószoknya, aztán egy könnyű, nyári, kék-fehér ruha, majd kiskabát és kalap, végül pedig az elmaradhatatlan fotóstáska.

Miután sebtében felöltözött, kettesével szedte a lépcsőket lefelé, kínosan ügyelve arra, hogy ne csapjon túl nagy zajt, és még azelőtt leléphessen, hogy…

– Alice! – harsant fel nővére, Matilda hangja. Hiába próbált észrevétlen maradni, nem sikerült megúszni a reggelit.

– Jó reggelt mindenkinek – köszöntötte kedélyesen anyját, apját és testvérét az étkezőbe perdülve. Családja méltóságteljes mókusdinasztiára emlékeztető eleganciával ülte körül a hosszú étkezőasztal egyik végét. Főtt tojást pucoltak, lekváros pirítóst kenegettek, teát és kávét kortyoltak, láthatóan megadták a módját a nap legfontosabb étkezésének.

Alice anyja odatartotta pufók, még mindig pirospozsgás orcáját lányának, aki nyomban puszit nyomott rá, majd a reggeli hírlapba temetkező apja fejére is. A nővérének megpaskolta a vállát, mintha csak a hajából alászálló korpát porolta volna le róla.

– Férjhez mentél már? – szólt ki az apja az újság mögül.

– Még nem, papa.

– Eljegyzés?

– Még az sem volt.

– Hát jó – mondta az apja, és kissé megrázta az újságot. Így könnyebben hajthatott a következő oldalra, és tovább bújhatta, mi minden történt a nagyvilágban. Szívesen olvasott híreket.

– Szerinted ez tényleg jó így, papa? – kérdezte Matilda, némi éllel a hangjában. Ő másképp volt szép, mint Alice. Vonásai keményebbek, haja sötétebb, ruhái decensebbek. Pedig, ha egyszer – csak a hecc kedvéért – a két lány nekivágott volna a városnak – és Matilda hajlandó lett volna egy hajmosásnál többet tenni megjelenéséért – egész Kexford a lábaik előtt hevert volna.

Alice-t persze hidegen hagyta a lába előtt heverő Kexford ötlete, de mókás volt eljátszani a gondolattal.

– Már elmúlt tizennyolc – bökte oldalba Matilda, és jelentőségteljes mozdulatokkal dzsemet kent a pirítósra.

– Te pedig, ha jól sejtem, már huszonhat vagy – jegyezte meg az anyjuk.

– És vannak is jelöltjeim!

– Hát persze – nyugtázta gyorsan a választ az anyja.

– Alice akkor megy férjhez, amikor szeretne – szólt ki apa az újság mögül. – Ez az ő dolga, ne szólj bele!

– Egyik kedves barátomnak, Mr. Headstrewthnak van egy ismerőse, Richard Coney – folytatta Matilda, mintha meg sem hallotta volna apja szavait és Alice-hez fordult. – Korábban már beszéltünk róla. Sőt, egyszer talán össze is futottatok. Rendes ember. Jóképű és nagy jövő áll előtte. Gilbert Ramsbottom kampánycsapatában dolgozik. Meghívtam magunkhoz.

– Ó, ez igazán csodásan hangzik! Micsoda férfi lehet! Később mesélj el róla mindent! Addig is, további szép reggelt, és viszlát! – Alice perdült egyet, és búcsúzóul anyjára kacsintott, aki minden erejével próbálta visszafojtani feltörni készülő kacaját.

Mire Matilda felfogta, hogy mi történt, a lekváros pirítósának már csak a hűlt helyét találta a tányérján.

✶

A napfényes úton baktatva, Alice elégedetten majszolta a nővérétől zsákmányolt pirítóst, amelyen mértani alapossággal egyengették el a vajat és a dzsemet. Kézfejével letörölte maszatos száját és élvezte, ahogy a napsugarak lágyan melegítik bőrét. Majd megigazította a kalapját, és ekkor jött rá, hogy…

– Ó, jaj! – a kesztyűről megfeledkezett. – A csoda vigye el – sóhajtott. – Annyi baj legyen!

Hirtelen megmagyarázhatatlan érzés kerítette hatalmába. Mintha a melankólia és a nosztalgia különös elegye lett volna, melynek sejtelmes, langy sötétjét fénysugárként ragyogta be a boldogság. Egy régi, megkopott álomkép derengett fel a fejében. Olyan volt, akár egy öreg, elvékonyodott párnahuzat, amit nincs szívünk kidobni.

Csodaország.

A részletek már rég a feledés homályába merültek, de az érzés, ami ott a hatalmába kerítette, máig visszatért: a varázs, az izgalom, és a különös teremtmények okozta borzongás. Az is rémlett, hogy nem minden kalandja alakult felhőtlenül, és nem mindenki volt vele kedves és szívélyes.

Egyes virágok kifejezetten barátságtalanul viselkedtek, a Szív Királynő pedig egyenesen az életére tört. Üssétek le a fejét! – visszhangzott agyában az uralkodó velőtrázó üvöltése.

De…

Ilyet azóta sem álmodott.

– Bolondság – rázta meg magát Alice. – Gyönyörű nap ez a mai! Lássuk, milyen csodát tartogat nekem ma a világ!

A világ Alice szótárában Kexford városát jelentette, benne egyetemi professzorokkal, nagy múltú épületekkel, apró kertekkel és kőházakkal, szikrázó fehér járdákkal, zöldellő parkokkal és csillogó vizű csatornákkal. Mindenből a rendezettség és a tökéletesség érzete áradt, még azokból az órákra igyekvő diákokból is, akiknek nem sikerült teljesen rendbe szedniük magukat az esti kicsapongásból, és azokból is, akik tökéletesen rendezett külsővel diskuráltak Petrarcáról az utcán.

(Alice-ék az egyetemvárostól északabbra laktak. Otthonukat kert és gyepszőnyeg övezte, gyalogosan közel volt a belváros, de elég messze ahhoz, hogy a hajnalban hazatántorgó diákok danolászása ne verje fel a ház alvó népét.)

Sok-sok éve már annak, hogy a kis Alice felriadt abból a bizonyos álomból. Azóta megállás nélkül kereste, kutatta városának minden zegzugát, ami Csodaországra emlékeztette. Nem létezett olyan szeglet, ahol ne járt volna. Fellopódzott minden harangtoronyba, besurrant minden sikátorba, felforgatott minden keze ügyébe kerülő követ.

(Különösen a földközeli dolgok izgatták, mint a nyúlüregek, méretes gombák, kövér hernyók, szövevényes pókhálók és olyan házak aprócska ajtói, amelyek körül semmi keresnivalója nem volt.)

Fából készült titokdoboza sem olyan kincseket rejtett, amilyeneket a korabeli gyerekek gyűjteni szoktak. Alice kincsesládáját miniatűr játék kulcsok, pici üvegcsék, különleges sütemények morzsái és maradványai, fél pár kesztyűk, „Egyél meg!” és „Igyál meg” feliratú cédulák töltötték meg – utóbbiakat maga készítette az álomban látottak nyomán.

Alice egyáltalán nem volt mogorva természet, sőt – mégis ott motoszkált benne a kérdés, hogy talán ő maga is tehet arról, hogy visszatérése után soha többé nem várta őt Csodaország.

„Az összes képtelen butaság közül ez a teaparti volt a legképtelenebb butaság, amit életemben láttam.”

„Elegem van a képtelen butaságokból. Most már hazamegyek. Egyenest haza!”

„Ne! Ne! Kérlek! Nem akarok több képtelenséget!”

Nem akarok több képtelenséget! Ő maga adta ki a parancsot a tudatalattijának. Elméje engedelmeskedett és hűen őrizte álmait, hogy azokba semmilyen képtelen butaság ne találjon vissza többé.

Alice megpróbálta lerajzolni a dolgokat, amikről voltak még emlékei (így a Vigyor kandúrt, a Fehér nyuszit, vagy a beszélő ajtót nyitó aranykulcsot), és mindazon furcsaságokat, amelyekre felfedezőútjai során lett figyelmes (egy már-már manófülű diákot, egy különleges formájú mohakupacot, egy szőlővel benőtt sziklafalat, ami egy csodálatos világ titkos kapuja lehet).

– Hmmm – dünnyögte apa, Alice vázlatai közt lapozgatva.

– Az én családomban sem volt senkinek kézügyessége – tette hozzá anya.

– Az tény, hogy ez a lány észrevesz… furcsaságokat. Még ha nem is tudja tökéletesen megörökíteni őket.

– Való igaz, hogy ideje nagy részét keresgéléssel tölti, de a megfigyeléseit talán rögzíthetné másképp is, nem csak rajzokon.

Ezen a ponton jött a képbe Vivien néni. Ő nemcsak rajzolásban jeleskedett, de szobrászkodott, irodalmi szalonokat tartott, olyan dolgokba keveredett, amit jólnevelt nő a szájára sem vesz, és nadrágot hordott, akár egy bányász. Háza teli volt selymekkel, díszlámpákkal, barátok műalkotásaival és minden helyiséget átható füstölőillat lengett be. Nem ment férjhez, és megtestesítette mindazt, amiért egy család előszeretettel süti rá valakire a fekete bárány stigmát.

Vivien kicsit rá is játszott a bátyjától, sógornőjétől (és azok lányától) kapott státuszára: vett Alice-nek egy fényképezőgépet.

A Phoebus legújabb modellje rendkívül praktikus darab volt, állvány és minden más kiegészítő nélkül is tökéletes fotókat készített. Kényelmesen elfért egy közepes méretű táskában és bevetésre készen várta, hogy megörökítse, amit Alice arra érdemesnek vélt – mindössze elég fény kellett hozzá.

(Vivien néninek saját sötétszobája is volt, ahol előhívhatta képeit. Előszeretettel fotózta ugyanis a házában tartott estélyekre érkező, kicicomázott hölgyeket és urakat, Alice gépénél jóval nagyobb és régebbi kamerájával.)

Alice-t lenyűgözte a fotográfia művészete. Volt valami megmagyarázhatatlanul csodás, Csodaországra hajazó varázslat benne: fények és árnyak, tükrök és lencsék, mágikusan kirajzolódó képek.

Nem mellesleg új hobbijának köszönhetően, sokkal több időt tölthetett a nagynénjével, szülei megkönnyebbülésére (így legalább nem egyedül csavarog Kexford utcáin) és nővére rosszallására (ő meggyőződéssel hitte, hogy az inkább élvhajhász mintsem modern nagynéni nincs jó hatással a húgára).

Matilda aggodalma felesleges volt, mert bár Alice rajongott a nagynénjéért, már tizennyolc éves volt, és megvolt a saját elképzelése arról, hogy mit akar csinálni. Tudta jól, hogy az ő élete nem a likőrtől, ópiátoktól és nadrágoktól, sem a bohém művészek társaságától lesz teljes. Ellenben mindenhová magával vitte kameráját, hogy megörökíthesse a körülötte lévő világ legapróbb furcsaságait és csodáit. Ezeket az alkalmakat fotótúrának nevezte. Ilyenkor az objektív szűrőjén át próbálta meg előcsalogatni a környező tárgyak és emberek szabad szemmel láthatatlan sejtelmes, furcsa és vad oldalát. Bízott az ösztöneiben, nem sajnált időt, sem energiát a tökéletes fotó megkomponálása érdekében. Ha szükségét látta, további tükröket és fényforrásokat is bevetett. A képeket nagynénje sötétszobájában hívta elő, aztán hazavitte és beterítette velük a szobáját. Így tanulmányozta őket, remélve, hogy egyszer csak feltárul rajtuk az áhított varázsvilág. Bűvölte a pókhálón szikrázó harmatcseppeket, a sejtelmes félhomályba burkolódzó padlásszobákat, a furcsán csillogó szeméthegyeket, amelyek közt megbújhattak szörnyetegek és költemények egyaránt. Egyszerre dolgozott belső gyermekének mágikus fantáziája, és materialista, felnőtt énjének földhözragadt gondolkodása. Egy pajkos tündérgyerekhez hasonlóan egyszerre tudott ártatlanul és bölcsen nézni a világra.

Kínosan ügyelt arra, hogy se szüleihez (se nővéréhez) ne jusson vissza, hogy olykor-olykor felkeresi Kexford kevésbé festői részeit is. Errefelé ugyanis a dolgok kevésbé voltak rendezettek és szervezettek. Úgy gondolta, ha valahol kicsírázhat egy kis képtelenség és bolondság a városban, az csakis errefelé történhet. Épp egy ilyen környékre igyekezett.

Dél felé haladt, majd keletnek, hogy elkerülje a kampuszt és az egyetemi épületek körül sertepertélő okostojásokat. Aztán befordult egy keskeny, kanyargós utcába, Mrs. Jao teaháza felé. Túlságosan derűs nap volt ez egy bekuckózós teához és a pletykákhoz, meg egyébként is eltelítette az elcsent vajas-lekváros pirítós, úgyhogy befordult a kacskaringós kis utcán, de nem állt meg, csak elmosolyodott és beintegetett. Mrs. Jao vidáman visszaintett neki. Épp vendégeket szolgált ki, mindenkinek más-más csészét és alátétet nyomva a kezébe, melyek összhatása olyan volt, mintha a Bolond Kalapos kapkodta volna le azokat a polcról, pedig nem Csodaországból, csak Angliából, Kínából, illetve néhányuk Oroszországból származott.

Aztán hirtelen megtorpant. A teázó melletti esőcsatorna szájánál egy apró páfrány hajtott ki. Alice tisztán emlékezett rá, hogy a növény egy hete még nem volt ott. Kutató tekintete egyből észrevette ragyogó zöld színű, pöttyözött, összekunkorodott levelét. Varázslatosan festett. De rögtön el is szontyolodott, hiszen tudta, hogy nincs elég fény a sötét sikátorban ahhoz, hogy jó képet készítsen róla. Se tükröt, se lámpát nem hozott magával, lemeze is fogyóban volt. Nem akarta olyan képre pazarolni, ami borítékolhatóan rossz minőségű lesz.

– Bocsáss meg, ifjú páfrány úr – mondta, és pukedlizett. – Legközelebb, ha nőttél egy kicsit, lefotózlak, ígérem!

Vagy, ha már olyan hosszúra nyúltál, mint a világ legnagyobb távcsöve. Alice továbblépdelt a kanyargós utcát határoló ódon épületek útvesztőjében, mígnem megérkezett oda, ahová igyekezett. Valaha Wellington térnek hívták az előtte feltáruló placcot, amit ma már nemes egyszerűséggel a térként emlegettek.

Ezen a helyen rendre olyan családok gyerekei tanyáztak és játszottak, akiket a város elitebb környékein és szebb parkjaiban nem láttak szívesen: bevándorlók fiai, lányai (vagy árvái). Alice lefényképezte őket és megismerte Angliába kerülésük ezerféle történetét és viszontagságát. Akik fiatalabb dadával érkeztek, gyakran már-már Csodaországhoz fogható helyként írták le a hátrahagyott szülőföldet.

A tér egyik sarkában fociztak, a labda útját kavargó porfelhő jelezte. Tőlük nem messze három kislány kiszámolóst játszott. Angol, orosz és jiddis nyelven beszélgettek. Alice előhúzta a gépet, és fejben nekilátott a fotók megkomponálásának.

– Nézzenek oda! A híres, nevezetes angol kisasszony visszatért, hogy megörökítse a nyomorgó, ám annál helyesebb idegen kölyköket.

Alice meglepetten fordult a hang irányába. Nem tetszett neki sem az, amit mondott, sem az, ahogy mondta az idegen, aki ránézésre egy hasonló korú fiatalember volt. Lezseren támasztott egy ágyúszobrot és pimasz mosollyal állta tekintetét. Öltözéke is más volt, mint amit ezen a környéken hordanak: tiszta, vasalt, csinos darabokat viselt. Makulátlan zakója alól elegáns mellény kandikált ki. Kalapja és selymes lila nyakkendője csak fokozta a belőle áradó előkelőséget, csakúgy, mint gondosan nyírt, szinte feketébe hajló, sötétrőt haja. Világos mogyoróbarna szeme majd’ megszólalt, arcán rózsás pír ült.

– Meséld el, kérlek – folytatta, egy mellette eliszkoló macska után kapva –, hogy a mecénásaid jobb embernek érzik magukat attól, hogy krokodilkönnyeket hullatnak a képeiden látott, szegény sorsú nyomorultakért?

– Parancsolsz? – válaszolt Alice hűvösen, és olyan szigorúan vigyázzba vágta magát, hogy szinte beleroppant a gerince. – Ezeket a képeket rajtam, a nagynénémen és egy igen szűk körön kívül senki sem látja. Minek nézel engem? Afféle hatásvadász piócának, aki az elesettek nyomorán élősködik?

– Ó, és mégis mennyit tudsz ezeknek az elesetteknek a nyomoráról? Mit tudsz róluk, általában? – piszkálódott tovább a fiú.

Alice lassan és hűvösen végigmérte.

– Az a kislány a nagy, fehér gombos kabátban Adina. Egy Szentpétervár közeli faluból menekült idáig a családjával az ellenük forduló gyűlölet elől. Az édesanyja meghalt, apja és Szilvia nénje gondoskodik róla. – Aztán egy másik gyermek felé fordult. – Ő Szása, ötéves lehet és ha választhat a sajt és az édesség közül, a sajtot választja. Az anyukája varr, az édesapja pedig papírgyáraknak gyűjt feldolgozható rongyokat. A nővérét hamarosan elviszi a tuberkulózis, bár ő ezt talán még nemigen fogja fel. Sosem beszéltem velük magas lóról, és sosem használnám őket arra, hogy részvétszimpátiát keltsek a képeikkel! Gyakran hozok nekik apróságokat, valamit, aminek örülnek, mert szeretek adni. A legkisebbel is olyan tisztelettel beszélek, amit mindenkitől elvárok magam felé is – nyomta meg jelentőségteljesen az utolsó félmondatot, jeges pillantást küldve az idegen felé.

– Értem, értem! – enyhült meg az élcelődő hang. – Elnézésedet kérem! A legrosszabbat feltételeztem anélkül, hogy erre bármi okot adtál volna. Ez hatalmas udvariatlanság – hajolt meg a fiú, őszinte megbánást tanúsítva.

– Bocsánatkérés elfogadva – mondta Alice udvariasan, de kimérten. – Megtudhatnám, kihez van szerencsém?

– Igor – emelt kalapot a fiú. – Igor V. Kandy úr vagyok, ügyvéd, az Alexandros és Ivy irodánál dolgozom. De szólíts csak Igornak! Szolgálatodra!

– Én pedig – mutatkozott volna be illőn Alice, de a fiú a szavába vágott.

– Ó, itt mindenki ismeri Alice-t és a kameráját – legyintett. – Alice, a maga teljes valójában. Mindazonáltal meg kell értened, hogy sokunknak, akik ezen a környéken nőttünk fel, nincsenek jó tapasztalataink a magadfajtákkal. Általában köpködni szoktak ránk és kigúnyolnak minket, vagy álszentül kihasználnak. Színtiszta jószándékkal eddig ritkán találkoztunk errefelé.

– Hogy érted, hogy a magamfajták? – kérdezett vissza a tőle telhető legudvariasabban Alice. – De hát te is pont úgy festesz, mint a magamfajta britek.

– Én már itt születtem, de a szüleim bevándorlók – vont vállat Igor. – Keményen dolgoztak, én pedig keményen tanultam. Most segítem őket, amiben és amikor tudom. Időről időre megjelennek itt mindenféle jótét lelkek, hogy megmentsenek egy-egy gyereket az árvaháztól, vagy a szüleit a börtöntől, de végül a segítség sosincs ingyen. Aztán akadnak másféle jótevők is. Ők azért visznek el gyereket, hogy cirkuszi látványosságként mutogassák őket és fürdőzzenek a jóemberkedésben. Más gyerekekről jobb nem is tudni, hová kerülnek… és mit csinálnak velük.

– Istenem! Ez borzalmas – döbbent meg Alice. – Annyira sajnálom… de nem hibáztathatsz engem olyanért, amit a látszólag magamfajták követtek el az itteniek sérelmére. Ez olyan, mintha előre ítélkeznék feletted, mert gyűlt már meg a bajom bevándorlóval.

– Teljesen igazad van! – nyugtázta Igor. – Ez esetben ünnepélyesen felajánlom, hogy ha bármikor kedved lenne megörökíteni eme remek fizimiskát, állok rendelkezésedre. Felnőtt korú vagyok, bevándorló családból származom, és hozzájárulok, hogy bármilyen céllal felhasználhatod a rólam készült képet.

Hangja barátságosan csengett. Semmi flörtölő cinkosság, semmi mesterkéltség nem volt benne, csak mosolygott szinte gyermeki ártatlansággal, mindenféle manír nélkül. Alice sem érezte magát kellemetlenül és nem feszélyezte a felajánlás.

Bár kétségkívül volt valami fura a helyzetben.

– Sok magamfajtánál szebben beszéled a nyelvet – jelentette ki Alice óvatosan, ízlelgetve a „magamfajtát”. – A szomszédjainknál legalábbis biztos, hogy jobban!

Ezt meg minek mondta? Hiszen épp az előbb árulta el Igor, hogy ő már Angliában született. Miért ne beszélné szépen a nyelvet? Hirtelen rém kellemetlenül érezte magát.

– Nos, ügyvéd vagyok, emlékszel? Az angol mellett latinul és oroszul is beszélek. Quo usque tandem, és társai. Érdemes lenne franciául is tanulnom, akkor rendesen ki tudnám ejteni a borok nevét is.

Alice úgy érezte, megfordul vele a világ – mintha egy nyúlüregbe zuhanna. Milyen furcsa ez a férfi, és milyen furcsa körülmények között botlottak egymásba! Általában a hasonló – jellemzően nővére szorgalmazására történő – találkozásokból igyekszik minél gyorsabban menekülőre fogni, és nem szívesen emlékszik vissza azokra a fiúkra sem, akikkel eddig összesodorta az élet. A legtöbbjük ostoba volt, és el sem tudta őket képzelni egy olyan helyen, mint a tér. Római tudósokon viccelődtek, feltételezve, hogy olyan ostoba, hogy úgysem érti a poént. Egyszer sem érezte, hogy bármelyiküket szívesen lefotózná.

Igorral más volt a helyzet.

– Nincs most nálam elég film – tódította, ellenben Vivien néni sötétszobájában képek garmadája várt előhívásra. Hirtelen eszébe jutott, hogy erre szánta a mai napot, csak eltérítette a kalandvágy. – Akkor vettem észre, amikor megszólítottál!

– Ne érezd magad kellemetlenül! Csak vicceltem a képpel kapcsolatban. Mindössze arról van szó, hogy én nem sok mindent tudok neked nyújtani a helyes pofimon túl, amivel jóvá tehetném, hogy olyan szerencsétlenül indítottam a beszélgetést. Bezzeg, ha mindig lenne nálam egy zacskó cukorka… ne feledd! Mindig tarts magadnál egy zacskó cukorkát, hasonló vészhelyzetek esetére! Egyszer még jól jöhet! Vagy… ha meggyűlik a bajod a ház körül a patkányokkal, ne habozz szólni! Van egy barátom, aki rutinos patkányfogó!

– Erre semmi szükség – felelte Alice. – Magabiztosan állíthatom, hogy a kertünk tökéletesen patkánymentes.

– Abban sosem lehetsz biztos! A patkányok alattomos jószágok! Néha egész magasra kapaszkodnak. Mondjuk képviselői pozícióig! Sőt, ha nem tartod kordában őket, akár még polgármester is lehet belőlük!

Nem sokon múlt, hogy Alice hangosan felkacagjon. Elég egyértelmű volt, hogy Igor a polgármesteri székre pályázó Ramsbottomra célzott, akiért a nővére és az a sótlan Mr. Headstrewth oly’ lelkesen rajong. A másik polgármesterjelöltnek az élete árán sem tudta volna felidézni a nevét. Ebben közrejátszhat az is, hogy a mögött nem állt semmilyen politikai gépezet, és nem publikált rendszeresen a Kexfordi Hírmondóban sem arról, hogy megválasztása esetén szegényházat építtet, kitoloncoltatja az idegeneket, és kiterjeszti a rendőrség hatáskörét.

– Azt hiszem, ideje indulnom – mondta Alice, és elkezdte elrámolni a kameráját.

– A mielőbbi viszontlátásra! – köszönt el Igor. – Az idejét sem tudom, mikor beszélgettem ilyen izgalmas emberrel, mint te!

✶

Nem azt mondta, hogy Alice fénylő csillag a sötét égbolton, sem azt, hogy szebb, mint a bimbózó rózsaszál, és múzsának, nimfának vagy a mennyből földre pottyantott angyalnak sem nevezte. Ezeket a kliséket már jól ismerte a férfiaktól. Igor mindössze csak annyit kért, hogy találkozzanak újra, mert élvezte a társaságát.

Alice pukedlizett. Ez mindig kapóra jött, ha éppen semmilyen frappáns válasz nem jutott eszébe, aztán elsietett, mert most híján volt a szavaknak.

Tartalom

Ajánlás

Szerény megjegyzés, Nyájas Olvasó!

Visszatérés Csodaországba

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Napjainkban

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Most és mindörökké

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Negyvenegyedik fejezet

Negyvenkettedik fejezet

Negyvenharmadik fejezet

Negyvennegyedik fejezet

Epilógus

Exkluzív Barnes & Noble bónuszfejezet:
Bolondos teaparti kávé-kvaterka

A szerzőről

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Rozbora Bence

Felhasznált betűtípusok

Berkshire Swash – SIL Open Font License

Noto Serif – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License