Fonatok sorozat: Első fonat – lányok regénye

Pintér Illangó

A fennsík titka

© Pintér Illangó, 2024.

Illusztráció: Kiss Viktória (13 éves), Guti Lilla (13 éves), Paksi Zója (10 éves), Varga-Mátyus Dorina, Pintér Illangó (12 éves), Pintér Jávor (9 éves), Pintér Amádé (6,5 éves) + Pintér család saját fényképei

Kiadó: Pintér Zoltán

ISBN: 978-615-6758-72-1

Ajánló

Tudjátok, ez egy olyan könyv, amit egy kislány írt, felnőtt világra látással és meglepően biztos értékrenddel.

Szöszi, Blanka és Andi a három kiskamasz lány életén keresztül pillanthatunk be korunk egyik legfenyegetőbb életjelenségébe, az elmagányosodásba, a virtuális valótlanságba való elmerülésbe. S ki tudhatná ezeket a vívódásokat a legjobban, ha nem épp egy ilyen korú leányka?

Vajon mi járhat egy családban élő, ám, de elfoglalt szülők gyermekének a fejében? Mire nem képes egy kamaszlány, csak, hogy figyelmeztesse környezetét, valami nagyon nincsen a helyén. Mennyire befolyásolják gyermekeink életét berögzött, rossz szokásaink, a divatosnak tűnő szociális média folyamatos jelenléte még a mikrokörnyezetünkben is? S van-e kiút, ebből a kilátástalannak tűnő helyzetből?

Három különböző családban élő kislány énfejlődését, tiltakozását és megélt útját járhatjuk be a könyvet olvasva. A más-más szokásokat, értékrendeket követő családok gyermekei egy gondosan felépített, elképzelt és megfogalmazott cselekmény szövevényben végül egymásra találnak. Mindeközben folyamatosan fejlődnek, s nyílik a szemük egy másik, biztonságot adó, szeretetet áramoltató, igaz világra. Akár a mesében, itt is csatlakoznak segítő szereplők, akik példájukkal mutatják a helyes utat, ami először talán furcsának és ódivatúnak tűnik, majd a sok megbizonyosodás adja meg a választ, a keresztény hit igaz útját.

A gyermekíró felnőtteket meghazudtoló szókinccsel, izgalmas cselekményszövéssel, kalandokkal és a végén egy igazán nem várt csavarral színezi történetét.

Hogy kinek ajánlom olvasásra? Mindenkinek. Korosztálytól függetlenül, hiszen lenyűgöző bájával, érett meglátásával és finom utalásaival mindenki számára útvezető, élvezetes olvasmány.

Én köszönöm neked, Illangó a feledhetetlen élményt, aminek részese lehettem az olvasás közben!

Tóth Szilvia – író, költő

Bevezető

Szöszi az utca és a rét határában elgondolkodva nézte a tócsát, amire néha-néha rácsapott egyet a lábával, hogy hullámozzon megtörve a telihold tükörképét. Hirtelen visszafordult. Egy pillantást vetett a civilizációra. Napfénytől barna arcocskáján egy könnycsepp tűnt fel, majd gördült le. Így állt ott, mint egy szobor. Aztán hevesen megpördült, majd szaladni kezdett, ahogy csak a lába bírta. Úgy érezte, repül. Arcába csapott szőke haja, széttárta kezét, futott, futott egyenesen a természet ölelésébe.

Elérte a mező végét, ahonnét búzaföld kezdődött. Levetette magát az ősz lévén kopasz földre. Torkát meghatározatlan hang hagyta el. Mosolyogva vagy búsan – maga sem tudta – nézte a csillagos eget, az azt beragyogó holdsugárral. Olyan volt ez számára, mint amikor az anya zokogó gyermekét nyugtatja.

– Sziasztok! – suttogta a leány kibontakozva az ölelő karok közül. – Sosem foglak elfelejteni titeket, de most valami más feladatom van!

Felállt s elindult vissza az utca felé határozott léptekkel.

1. fejezet

Ismeretlen vizeken

K.V.

Blanka tétován lépett oda a szomszéd csengőjéhez. Bizonytalanul nyomta meg. Nem igazán tudta, van-e egyáltalán kedve ehhez a vendégséghez, ugyanis azért ment, mert az ottlakó idős néni hívta át egy kicsit megismerni, mivel alig két napja költöztek ide a szüleivel. Anya és apa egyfolytában rohant, az öccse, Marcell még kicsi volt az ilyesmihez, ezért ráesett a választás, hogy eleget tegyen a kedves asszony hívásának, aki a minap a kerítésen át kínálta őket magakészítette sütivel.

Blankának hiányzott a régi otthona. Számára nagyon szokatlan volt, hogy a ház nem csendesen áll a falu szélén, hanem autók dübörögnek el előtte iszonyú hangzavarral, és az utca sem kihalt, amikor iskolába igyekszik, hanem nyüzsög az emberektől. Eddig mindkét itt töltött nap óriás honvággyal aludt el. Mikor látja újra képekkel teli tapétás szobáját? A kérdésre felelő erőteljes „soha” csavarta a szívét, mint hajmosás után lányok a hajukat. „Minek is költöztünk el? Teljes fölöslegesség volt! Csak úgy?!” – bosszankodott nem először, amióta eldöntötték szülei, hogy nem fognak tovább ott lakni a kedves ikerházban. Hirtelen jött ötletük volt ez, ami nem távozott el oly gyorsan, ahogy érkezett.

„Hogyan is kezdődött?” – idézte fel magában a lány. Egyik este a ház túlsó oldaláról sikolyok hallatszottak. Blanka, aki épp akkor vitte ki a kukát, felkapta a fejét. Azt látta, a szomszédok nyitott ablakán át, hogy filmet néznek, igencsak hangosan és eléggé horrorisztikusat. Megborzongott. „Mi az élvezet vajon az ilyen véres filmekben?” – gondolta.

Amikor bejött az udvarról, lakrészükben ijedt volt az egész légkör. Apja és anyja nem tudták, hogy csupán film megy a túloldalon.

– Gyilkolnak a szomszédban! – suttogta elhaló hangon az anyukája. – Te nem hallottad? Úgy aggódtunk érted! Ha szemtanú lennél, a végén még téged is eltennének láb alól! – ölelte meg megkönnyebbülten lányát.

Attól a pillanattól kezdve a felnőttek nem érezték magukat biztonságban, hiába bizonygatta Blanka, hogy csak egy tévéműsor riasztotta meg őket. Ezentúl nagy ívben kerülték a szomszédokat és minden áron el akartak minél hamarabb költözni. Ez a régimódi új ház, amit találtak, és ami egészen más hangulatot sugárzott, mint az előző otthonuk, főleg nevelőapjának tetszett. Néha Blanka úgy érezte. teljesen más az ízlése, mint neki. Lehet azért, mert nem vérbeli szülője, okoskodott magában fejét csóválva.

Most is nagyot sóhajtott erre gondolva, majd érdeklődve siklatta végig tekintetét a kerten, ahova belépni szándékozott. A narancssárga kerítés mögött, a vajszínű házikó melletti zöld gyepen tavaszi virágoskert látszott. Ragyogott a színes virágoktól, a néhány díszfa is serkent már.

A csengő berregő hangjára foltos kutya szaladt elé csaholva a kutyaházából. A lány elmélyülve szemlézte tovább az ápolt udvart. Végre előjött a kedves néni is.

– Szervusz! Már vártalak! – köszöntötte az öregasszony.

– Csókolom! – szólt Blanka. – Milyen fajtájú a kutyus? – bökött a farkcsóváló állatra.

– Beagle – felelte a néni. – Bodri a neve.

A háziasszony beinvitálta a házba. A konyhán tisztán látszott, hogy a néni ragaszkodik a régies kinézetű dolgokhoz, de a modern lehetőségekkel is él. Az ablak előtt fehér csipkefüggöny lógott. Az asztal klasszikus fehér-piros kockás terítő fedte, de nem szőtt anyagból, hanem műanyagból készült, ezt Blanka egyből észrevette. A falon festmények és fényképek függtek díszítésül az egyszínű világos alapon. A fa késtartóban hiány nélkül ott álltak a kések, felette az átlátszó üvegajtajú konyhaszekrényben porcelán poharak, tányérok sorakoztak. A hűtőn és a szemközti szobába nyíló, résnyire nyitott ajtón egyszerű halrajz díszelgett. Egyáltalán nem illett a többi berendezési tárgy stílusához. Igazi műalkotásnak sem volt nevezhető, csupán egy vonalból firkantott kis vacaknak tűnt.

Blanka tekintete ott ragadt az egyik halon. „Minek rak ki ilyen képet? Ilyen túl egyszerű, mondhatni gyerekeset! Annyira nem passzol ehhez a meghitt, szépséges konyhához. Talán az unokái rajzolhatták? Nem, az, nem lehet, akkor rajzlapon lennének, de ezek matricák. Én sokkal szebbet is tudnék készíteni” – csodálkozott magában az egyébként festeni kedvelő lány. A gondolat nem hagyta nyugodni, ezért megkérdezte a nénit:

– Miért tetszett kiragasztani ezeket a halakat? – mutatott az egyik képre.

Hangjából kihangzott, hogy furcsállja a kidolgozottság hiányát.

– Tudod, ez a keresztények jelképe – felelte az öregasszony.

A lány összeráncolt homloka jelezte, nem elégedett a válasszal.

– Mi alapján lett pont ez a jelük? – kíváncsiskodott tovább.

– Azt sajnos nem tudom megválaszolni neked – mosolygott a néni. – De, ha gondolod, mesélhetek neked a régi őskeresztényekről. Üldözték őket és katakombákban laktak, ők kezdték ezt a jelet használni.

Blankát érdekelte is a dolog, meg nem is, de képzeletét a hal szimbólum ragadta meg rendkívüli módon, nem a vallásüldözések kora. Amikor hazaérkezett az öregasszonynál tett látogatásból, egyből megkérdezte efelől az anyukáját is. De ő sem tudott magyarázattal szolgálni. Blanka ezért úgy döntött, utánanéz a dolognak az interneten.

„Biztos valami nagyon izgalmas dolog lehet, hiszen senki sem tud róla! Egy nagy titok!” – gondolta, miközben rákeresett. „Azért remélem, itt fent van!” – tette hozzá magában.

Amikor elolvasta, mit dobott fel a gép, a szája is tátva maradt a csodálkozástól. „De, de ez nem lehet igaz! Ez lehetetlen!” – hitetlenkedett. „Csak annyi, hogy az akkori görög „Jézus Krisztus az Isten Fia” szöveg kezdőbetűi összeolvasva adják ki a hal szót azon az ősi nyelven! Ilyen egyszerű!?... És milyen unalmas magyarázat! Végül semmi kaland, semmi rejtély…! Csak egy nyelvi játék…” – háborodott fel. „Erre nem volt érdemes időt fecsérelni.”

Rá kellett jönnie, hogy igaz a közmondás: nem minden arany, ami fénylik. De hamarosan azt is megtanulta, az ellenkezője is igaz lehet: nem mindig közönséges a kavics, ami kopott!

Blanka másnap álmosan nyitotta ki szemét a csörgőóra hangjára. Most is, mint az előző napokon, megdöbbent, hogy miért nem a képekkel tarkított falak néznek szembe vele. Helyette a még nem teljesen kipakolt dobozok sorakoztak tornyokban mindenfelé. Még nem volt lehetősége kirámolni, hiszen a kisöccsére kellett vigyáznia, hogy ne szórja szét a dolgokat, amik festékesek lehetnek, míg a felnőttek pakoltak és a tapétázással, mázolással foglalatoskodtak. Szóval, mély álmából kelve Blankának kellett egy kis idő, míg visszatért az új valóságába.

Blanka sokat tervezte, milyen is legyen az új szobája. Végül úgy döntött, hogy egy pontokból összeállított világosbarna festéket választ alapszínnek, amire majd a festményeit rakhatja ki mintának. Az üres bútorok már bent sorakoztak lakrészében: a piros íróasztal, egy polcos szekrény és a ruhatárnak való, nagy két ajtós, csupapolc és akasztó monstrum. „Aj, ma már iskola van…” – sóhajtotta a korai időt jelző óramutatókra pislantva. Gyorsan felöltözött és kiment már várakozó anyukájához. Bekapott egy-két falatot reggelire, majd beszállt az autóba, amivel az apukája vitte az iskolába.

– Holnap már busszal fogsz menni – mondta neki nevelőapja. Blanka beleegyezően bólintott.

A kocsi nemsokára egy hatalmas, emeletes, szürke épület előtt fékezett. A lány kicsit szorongva nézett ki az ablakon, tartott a sok ismeretlentől. A régi kis iskolájában nem volt a, b és c osztály és az az egy osztályka is, amibe járt, igen kis létszámmal bírt. A lány az apukája mellett lépett be az épületbe. Hamarosan már az új helyén ült az új osztályban. Átláthatatlanul soknak tűnt neki a huszonhét fős csoport. Az óra azonban szokásosan telt, ahogy a tanórák szoktak, de aztán következtek azok a pillanatok, amiket nem kedvelt. Igen, ahogy várható volt, mindenki köré sereglett megcsodálni, mint egy kirakati bábút. A fiúk hamar elvonultak egy szemrevételezés után. A lányok közül is akadtak olyanok, akik nemigen méltatták további figyelemre, de páran körülötte maradtak. Mivel az osztály döntőtöbbsége fiúkból tevődött össze, így csak hatan maradtak körülötte tartósan. Azért ez is elég soknak tűnt.

– Honnan költöztetek ide? – kérdezte egy rendezett öltözködésű lány. V-M.D.

– Herédről – felelte. Erre néhányan nevetgélve eltávolodtak tőle. Két egyforma, kissé csapzott, hosszú hajú lány is érdeklődött körülötte, akik nem futottak el erre mellőle.

– Vannak állataitok? – kérdezte egyikük. De melyikük is? Blanka megzavarodott, óvatosan kérdezte meg válaszadás előtt:

– Ezt melyikőtök kérdezi? – a lányok elvihogták magukat.

-Ő, Ica – szólt egy ugyanolyan hang és mutatott a mellette állóra. – Én Vica vagyok.

– Ja! És van egy cicánk – pont ugyanolyan arcuk, hangjuk volt az ikreknek. Blanka nehéznek találta, hogy csak a hang irányából tudja, ki a beszélő.

Nem sokára becsöngettek és megkezdődött a nagyon unalmas matekóra. Második szünetben maguk mellé hívták egy páran ismerkedni az újlányt, de végül nem igazán jöttek ki, mert Blanka kíváncsi és érdeklődő természete teljesen eltért a többiek hanyag, nemtörődöm viselkedésétől. Nem igazán találtak közös beszédtémát. Blanka mindenre rákérdező stílusa sem jött be nekik. Nem értették, mire való a dolgok további firtatása, minek kell ügyet keríteni egy mi a kedvenc zenéd kérdésből faggatózással arról, hogy miért.

– Nem mindegy, azért, csak, mert az tetszik! – vélekedtek.

„Na, ez nem a legjobban indul…” – gondolta Blanka. „Nem lesz itt sok barátnőm.” Csupán az ikrek tűntek rokonszenvesnek a végére. A nagyszünetben máris hármasban maradtak.

– Milyen volt a költözés? Nem hiányzik a régi otthonod? – érdeklődött Vica. Icából kitört a nevetés. Blanka értetlenül nézett rá. Őket kicsit túl furának érezte.

– Tudod, amikor mi költöztünk ide pár éve, visszaszöktünk – nevetgéltek tovább az emléken a kócos lányok.

– Mi? Azt meg hogy csináltátok? – vigyorodott el Blanka is.

– Amikor a rendezkedéssel volt anya és apa elfoglalva, kimentünk a buszmegállóba. Megnéztük, mikor megy busz, tudod, mi csak néhány településsel laktunk arrébb. Szerencsénkre éppen jött is, így felszálltunk – mesélte Ica.

– Aztán bemásztunk a kerítésünkön és hátulról belopózunk. A család, aki megvette a házat, éppen veszekedett, nem tudták eldönteni, milyen színűre mázolják az egyik ajtókeretet. Annyira hajba kaptak ezen a súlyos problémán! Olyan, de olyan vicces volt meglesni őket! Sajnos hamar kitört belőlünk a nevetés. Észrevettek és hazavittek minket… – lelkendezett Vica is a kalandról.

– De jó! – képzelte el a helyzetet Blanka a felberregő csengő szólama mellett.

Blanka órák után kibandukolt a buszmegállóba. Ez is szokatlan volt számára, mert előző lakhelyén gyalog járhatott a közeli suliba. Hiába sütött a tavaszi nap, mégis eléggé áthűlt álldogálás közben és fagyoskodva várta a buszt. A járműről, amikor rákanyarodott utcájukra, már messziről látszott magas házuk, ami inkább egy régi palota volt semmint családi ház, egy antik épület. A lány nem tudta felfogni, miért tetszik a szüleinek annyira. Valóban nem lehetett kifogásolni a kinézetét múzeumként. „De hogy lehet ilyenben lakni? Olyan hatalmas és méltóságteljes!” – méltatlankodott. A tetőtéri legkisebb helyiséget választotta szobájának, mert szerette a zsúfolt lyukakat és a megkapó hangulatosságot.

Ebéd után elkezdett kipakolni, most akadt erre először ideje. A csendéleteket, illetve állatokat ábrázoló képeket, amiket saját maga festett, hamar kitette a falra. Ez tűnt a legfontosabb lépésnek az otthonosság felé. A szekrényébe bezúdította ruháit, miközben remélte, anyukája nem veszi észre egyhamar, hogy lespórolta a fajtánként válogatást, hajtogatást. Ezzel nem szeretett vacakolni, de a rengeteg, különféle ecseteket és festékeket a polcra hosszú bíbelődéssel pakolta ki a könyvekkel együtt.

Hirtelen eszébe ötlött valami. Sietősen előkotort az egyik még kipakolatlan doboz mélyéből egy hímzett lepedőt. Felállt egy székre és egypár szöggel felerősítette a plafonra úgy, hogy az egyik éle a falat súrolta, a másik meg elért a szekrényig L alakban. Kerített még egy függönyt és azt is feltette, csak épp a másik irányból. Így teljesen zárt lett az ágya helye körüli rész. A fura baldachintákolmány rejtekében állt a fekvőhelye. „Íme, végre egy kis zug!” – gondolta elégedetten. Kis éjjeli szekrényébe még betette a kedvenc alkotó készletét, illetve azt a könyvet, amelyet éppen olvasott, majd neki állt és új barlangja rejtekében elmerült gyönyörű művész világában.

2. fejezet

Hullámvasúton

Andi unatkozott. Nagyon. Kezére dőlve hasalt végig a padon és kifejezéstelen arccal bámulta az osztályt. Szeme nem forgott, még a lélegzetvételét sem lehetett hallani. A gyerek, aki éppen P.A. felolvasott, érthetetlenül darálta a tankönyv szövegét. Végre megszólalt a csengő. Andi még mindig kábán csúsztatta táskájába a történelem felszerelését. Előhúzta padjából laptopját, amit az iskola osztott ki minden diák számára állami esélyegyenlőségi akció keretében. Most már felélénkült, ahogy a masinát kézbe foghatta. Villámgyorsan gépelte be: facebook. Muszáj volt valamivel lekötnie a figyelmét, hisz különben előjöttek bántó gondolatai: mi lesz, ha anya megtudja egyes a matek TZ, megint?! És haragszik-e rá Dani? „Ó... Dani!” – gondolta. Igen, összejött vele. Már régóta, mégis aggódott. Előző szünetben olyan kámpicsori képpel nézett rá!

Ebben a szünetben nem mert kimenni a folyosóra. Ha ismét találkozna vele és még mindig neheztelne rá a szerelme, következő órán biztos kapna órai munkára egy rossz jegyet, és ezt el akarta kerülni. De hát mit tehet az ember, ha Dani keserű tekintetét látja állandóan maga előtt?! „Bárcsak megértenék ezt a tanárok!” – sóhajtotta.

Gyorsan pötyögni kezdte a messenger üzenetet:

– figyu, hanyadik orad az utso? – nem jutott eszébe semmi, de valamit írni akart.

Csalódottan olvasta a választ:

– nincs ido tesi oltozok

Gúnyos kacaj hallatszott a háta mögül.

– Ha nem is telón ír, miért nem használ ékezeteket? – harsogta egyik osztálytársa.

– Kivel csetel? – ugrott oda valaki.

– Lukács Dániel!

– Ohó! Azt tudom ki! A párja! Mikor lesz az esküvőőőő? Eljövök! Meg van már a ruhád? Húúúú!! – hadarta egyik osztálytársnője.

Mindenki elkezdett huhogni és röhigcsélni. Andi utálta, ha őt így kihuhogják. „Bár az igazat megvallva mások kárára hú-zni, nem is olyan rossz” – vélekedett. „Csak ne én legyek a célpont…” Gyorsan átkattintott a tiktokra, hogy lekopjanak róla. Elkezdte pörgetni a videókat, mire a bámészkodók szétszéledtek. Először egy macskát táncoltató lány jelent meg a képernyőn. Unalmasnak bizonyult, így átváltott egy karate reklámra. Az túl bunyós volt, így átkapcsolt oda, ahol egy herét faló férfi röhögött a képébe. Azt magyarázta, miként kell nyersen lenyelni a lóét, füstölve a disznóét, sülve a szarvasét, főzve a kecskéét, pirítva a birkáét. Ez már megütötte az ingerküszöbét. Félrenyelte az üdítőjét, amibe épp belekóstolt. Bejelölte, hogy tetszik neki és gyorsan megosztotta barátnőjével, aki a szomszédpadban ült. De mivel az nem válaszolt neki egyből, odaszólt:

– Nem látod, mit küldtem?! Még csippant is, hééé! Csecsilia!?

A másik lány akkorát fortyant, mint lábosban a tüdő:

– Hadjá’, Cecilia vagyok! Te, Andi Bandi! Nézem má’! Hol a *** küldted?

– Tiktok.

– Pfü… – retyegett a lány. – Ez aztán idióta – írta a választ, majd rengeteg vihogó fejet küldött mellé. Erre Andiból is kitört a visszafojtott nevetés.

– Tényleg az! – pötyögte.

Becsöngettek.

Rajz volt a következő óra. A tanárnő utasítása szerint mindenkinek a saját érzelmeit kellett lerajzolni. Vagyis kellett volna. Szerencséjére azt mondta a pedagógus, az érzelmek lefestése lehet akár firka is. Így Andi szép sorjában kivette tolltartójából az összes ceruzát és telekriksz-krakszolta velük a lapot. Nem akart feltűnést, így csak másodikként adta le „művét”.

– Aki elkészült, előveheti óra végéig a notebookot – jelentette ki a pedagógus.

Andi továbbította a videót további két barátnőjének. Érdeklődve figyelte arcukat, milyen hatást tesz rájuk. Fintorogtak és vigyorogtak. Mindegyikük küldött valami kommentet. Majd Andi megkérdezte:

– Berakjam az osztálycsoportba?

Nem sokára a fiúktól is vigyorgó fejek érkeztek, csak egyikük maradt közömbös:

– má’ láttam

– Hogy vagy ijen unott????

– Hogy lehetsz TE ijen gúnyos???? V-M. D.

– Hogy van képed beszólni????

Andi megcsóválta a fejét.

– Az „ilyen” mióta pontos j???? – írt közbe a vitába.

– jaj te nyelvtan tudós????

Kicsöngettek. Az egész osztály összepakolt és indult haza. Egy óra múlva, mikorra mindenki hazaért, megebédelt újra kezdték:

– Azóta, mióta létezik az a szó, hogy: nemmindegy????

– És az mióta van???? Egyébként is két szó!!! !– feleselt Andi.

– Különben, nyugi, – küldte be valaki. – nem jobb, hogy ne legyen veszekedés????

– van – írta egy fiú.

– jó

– akkor

– legyen

– így

– má

– jobb????

– Minek írtatok mind 4 kérdőjelet????

–????????????????????????????????????????

– Nesze!

– Írtam negyvenet!

Ezt egy sor káromkodás követte. Andi kilépett. Elunta. Inkább megnézte a kedvenc sorozata tízedik részét. Utána ismét a levelekre pillantott. „Tyúha! 67 üzenet!” – álmélkodott, de csak lényegtelen veszekedés volt az egész. Éppen, mikor belépett írta be egy tag:

– Elmentem edzésre és 124 jött! Minek elküldenetek szavanként!

– N      e      sz      t      e      k,      é      n      b

e      t      ü      n      k      é      n      t      !

Andinak kedve támadt videóhívni Danit. De még mindig nem tudta eldönteni, haragszik-e rá, így először inkább Cecíliának írt:

– Hi

– Csá – jött az üzenet.

– Utsó óránk előtt Dani szomorúan nézett rám

– Ó. Lehet haragszik

– ettől félek azt írta nincs ido tesi oltozok

– ez nem jo… lehet szakítani aka’

– megkérdem Niki, meg Dóri

– drukk

Hasonló beszélgetés zajlott le Dórival is. Már csak Niki maradt az utolsó reménye, hogy biztató szavakat nyerjen. Mi van, ha tényleg igaza van Cecíliának és már nem szereti Dani?! De most Nikitől kapott egy jó tanácsot: csinosítsa ki magát, majd úgy hívja fel Danit, hogy lássa milyen szép. Gyorsan megköszönte és szaladt a szekrényéhez. Mit vegyen fel? Fekete haspólót? Farmert? Laza szövetnadrágot? Rózsaszín felsőt? Végül is egy épphogy combközépig érő fekete szoknyás, testhez tapadó rövidujjú egyberuha mellett döntött. Ámde így vacogott, ezért vett alá egy átlátszó harisnyát és egy lecipzárazott világos pulcsit. A körmeit, amiket anyukája szerint már rég le kellett volna vágni, sötétkékre festette, amikre világoskék pókhálót ábrázoló műanyag matricákat ragasztott. Szempillaspiráljával szinte göndörré varázsolta szemszőrzetét. Élénk, csillogó szájfényét sem kímélte, majd arcát is kipirosította, szemhéját pedig lilává varázsolta. Haját teljesen egyenesre fésülte. Félóra alatt el is készült.

„Szerencsére nem látszódik ki az a *** zöld szemem” – gondolta. Nem szerette zöldes-kékes szemgolyóit, de világosbarna haját kifejezetten kedvelte.

Gyorsan megnézte magát a tükörben. Szerinte csábos lett, de azért készített magáról egy képet és átküldte barátnőinek:

– Milyen?

Lájkolták, így fel merte hívni Danit videóban. Köszönni sem volt ideje, mert a fiú közbe vágott:

– Tyú! Rád sem lehet ismerni! Gyönyörű vagy! Szexi! Menő! Jössz randira? Mozi?

Andi elpirult örömében, de ez nem látszott meg a pirosító alatt. Szíve majd kiugrott a helyéről. Tehát nem haragszik rá!

– Persze! De meg kell, kérdjem anyát. Mindjárt visszahívlak!

Ezzel letette, és tárcsázta is anyja számát.

– Szia, anya! Elmehetek Danival a plázába?

– Hú, kincsem. Ez kissé hirtelen, és hétköznap van…

– De, anya, kérlek!
– Na, jó, ha nyolc előtt itthon leszel.

– Jó, jó. Szia! Sietek a villamoshoz!

Gyorsan ráírt a fiúra:

– Rohanok. Melyik mozi?

– cinema city apa mondta jo film fizetek en

– Ó! Kösz. Tali a Szinvaparknál, itt én fizetek – „Jó, hogy tegnap kaptam zsebpénzt!” – morfondírozott.

Egy pipa jött és Andi előkapott egy kicsi oldaltáskát, belecsúsztatta telefonját, majd kiáltott egyet nővérének, hogy elmegy, azzal ott sem volt.

Izgatottan leste a villamos ablakából a megállót. Ott várt rá Dani. Ő is készült, úgy látszott, de nem annyira, mint ő. Ruhát nem cserélt, az a farmer volt rajta, mint napközben és egy piros melegítő, bár az is a legújabb divat szerinti volt. Csak szürkés-barnás haját zselézte ki. Andi megbillentett fejjel nézte a sötéten csillogó szemeket. Olyan szép volt! Csodás!

– Hello – köszönt a fiú, amikor leszállt. – Nu, mit veszel nekem?

– Csak ez köl? Akkor semmit!

– Naa! Szeretlek! – ezzel megcsókolta a lányt, majd ránézett és meg is harapta az ajkát.

– Persze, megzabálni! – visított az.

Kézen fogva indultak a bevásárlóközpontba. Dani vásárolt Andinak egy virágot, mire köszönetképpen egy nyálas puszit kapott.

– Fujj! – kiáltott fel a fiú. – Szép a szájfényed, de most olyan lettem!

Ezért aztán Andi engesztelésül vett neki egy zsebkendőt. Aztán egy gyorsétteremben rendelt két adag sült krumplit meg egy-egy kisüveg kólát. Dani is fitogtatni kezdte pénztárcája végtelenségét: vásárolt egy méregdrága csipszet is a főkaja mellé. Tarsolya valóban dagadt volt, mert szülei tehetősnek számítottak. A ropogtatnivalót rágcsálgatva indultak a moziba, ami félóra múlva kezdődött.

A film igazán rossz volt, dögunalom, igazi apuka ajánlotta izé. De ez egyiküket sem zavarta. A sötétben jól lehetett ölelkezni. A mellettük ülők sem a mozgóképet figyelték.

Csak miután vége lett a műsornak, nézett órájára Andi.

– Hiszen nyolc óra lesz tízperc múlva! – szisszent fel. – Dani, siessünk! Otthon kéne már lennem szinte! A csudájába! Biztos késni fogok! Várj egy kicsit!

Anyukája számát tárcsázta.

– Szia, anya! – hadarta. – Ne haragudj, egy kicsit késni fogok, de most már indulok a moziból.

Andit idegesítette, hogy Danit egyáltalán nem izgatja, mennyit késik és mennyire tolják le otthon. Egész úton az a kérdés dohogott benne: „Ha ennyire nem érdeklik a dolgaim, miért jár velem?” De a világ minden kincséért sem kérdezett volna erre rá. Főleg most, hogy kiderült, nem is haragudott rá az ő drága Danija!

3. fejezet

A végeláthatatlan magány köde

Szöszi becsatolta magát az autóban, majd hátra dőlt.

– Olyan jó volt ez a nyaralás! A legszebb nyár! – sóhajtotta.

– Örülök neki! – fordult hátra anya. Apa beindította a motort és közben kérdezte:

– Melyik pillanat tetszett leginkább?

– Amikor felmásztunk a várromra. Vagy nem! Amikor a meleg vizű tóban fürödtünk! Meg az a háromgombócos tejszínhabos fagyi! Nyamiii! Vaaagy… az állatkert! – sorolta. – Minden! Az, hogy együtt voltunk egy egész hétig! – fejezte be mondandóját.

– A fagylalttal egyet értek! – vigyorgott a férfi.

– Ti haspókok! – nevetett a nő. – Szerintem a múzeum volt a legjobb és az alvás!

Tettetett egy ásítást. Mindannyian nevettek. Gyönyörű hetet tudhattak maguk mögött sok élvezettel, együtt töltött perccel. „De ezután annál nehezebb lesz a beilleszkedés régi világunkba!” – hasított Szöszibe a gondolat. Szíve elkeseredett, amikor ráeszmélt, hogy harmadnap kezdődik az új tanév. Azt viszont szerette, amikor anyukájával elmentek füzeteket és tollakat venni, ezt már előre várta.

Egy óra múlva hazaérkeztek. Megcsapta orrukat az otthonillat. Kipakoltak és ezzel a nap véget is ért. Másnap elindultak a bevásárló körútra a tanszerekért. Szöszi most is, mint mindig, lelkesen nézegette a mintákat minden egyes dolgon. Délután felcímkézte a füzeteit, majd bepakolta tolltartójába a ceruzákat, miközben egyre csökkent jókedve és egyre nyomasztóbban hatott rá a másnap közeledése.

Reggel komoran ébredt. Egész délelőtt úgy érezte az iskolapadot koptatva, hogy kétezer éve nem látta a szüleit, akik nagyon hiányoztak neki. Úgy tűnt, mintha egy álomban lenne, ahol a suli nyüzsög körülötte, de ő mégsem részese az eseményeknek. Különösen nem szerette ezeket az első napokat: szerinte teljesen fölösleges volt két napot tölteni csupa osztályfőnöki órával az év elején.

Teltek a hétköznapok. Egyhangúan. Egyre inkább fogalmazódni kezdett benne a kérdés: minek ez az egész? Unalom! Ugyan az ismétlődik! Minden évben, minden héten, minden napon, minden órában. A tananyag is állandóan ugyanazokat a témákat hozza, csak évente kissé kibővítve. Elege volt. „Ha már körforgás, legalább lenne értelme! Ha már kötelező időtöltés, lehetne haszna!” – forrongott magában.

V-M.D.

Meg akart szabadulni ettől a nyomasztó érzéstől, de egyre csak rátört, főleg legerősebben akkor, amikor az iskola után várt szüleire, hogy ők is hazaérkezzenek a munkából. Ilyenkor még rosszabbul érezte magát, mert azt látta, felnőttkorában sem fog semmi sem megváltozni, csak a hajsza ideje lesz hosszabb. Közben arra is gondolt, a délelőttöket szívesebben töltötte volna otthon, akár egyedül is, mint magányosan a tanintézményekben. Mert osztálytársai csak a kütyüket nyomkodták, amit még üresebbnek érzett, mint az egyedüllétet. Kiskori barátai mind lekoptak róla, már egyáltalán nem akartak játszani, gondolkodni, képzeltben szárnyalni, hanem elégedettek voltak a virtuális világgal. Ráadásul, míg Szöszi inkább maradt volna babusgatni való kisgyerek, addig ők önálló felnőttekké szerettek volna válni mihamarabb.

Szöszi a szervezett iskolai programokról is inkább lemondott, „börtönsétának” nevezte ezeket magában. Nagyszülei jelentettek csak mentsvárat, de ők másik településen laktak, így nem lehetett mindennap odautazni csak egy-két órára.

Elérkezett az őszi szünet. Nagyon várta. „Végre együtt lehet a család és visszatérhetnek a nyár felemelő pillanatai!” – számított rá, de apukája nem vette ki szabadságát, csak anyukája volt otthon, mert középiskolai tanárként dolgozott. Ám legtöbbször ő csak dolgozatokat javított. Alig csináltak valamit közösen. A legtöbb napon édesanyja továbbképzésre ment délutánonként, mert ő akart lenni az ország legjobb tanára. Ó, hogy gyűlölte Szöszi, amikor sokan irigykedve jegyezték meg: „De jó neked egy tanár anyuka! Akkor minden szünetben kéznél van!”. A valóság nem így működött: javítások, témazáró összeállítások, szakkörszervezés, táboroztatás, ezer képzés. Szóval anyukája semmivel sem ért rá többet, mint egy átlagos, húzós munkahelyen dolgozó asszony.

Szöszi unalmában nem tudott mást csinálni: evett. Ez egy kis múló élvezetet nyújtott az ízek sokszínű világával. Zsebpénzén édességet vett, a reggelit is túlméretezte, sőt az ebédjét darabokban fogyasztotta el, hogy minél többször része lehessen egy kis élményben. Sokszor még ezeken kívül is étkezett.

Aztán jöttek az újabb és újabb szürke hétköznapok, amikor egyre csak várta a téli szünetet és a karácsonyt, mert akkor rendszerint a szülei is otthon voltak vele együtt. Ekkor már biztosan nem rabolta el apát sem a munkahelye.

Mindeközben Szöszi gondolatai egyre gyakrabban jártak a holdon. Számtalan verse született az iskoláról és a megmagyarázhatatlan érzéséről, miszerint változtatni kellene valahogy valamin:

Elegem van

Bent ülök, szenvedek,
borzasztó ez a terem,
a tanár meg kattog úgy,
mint egy óra, ki felgyorsult.
Ki akarok menni most!
Miért kell poshadnom?
Zsibbadtan zsong a fejem,
minek iskolában lennem?
Tanulni jó és érdemes,
de mért nem lehet a kertben?
Miért csak a sok elmélet,
nem a gyakorlat szükséges!?
Nem mondják, miért így vagy úgy,
aludjak közben egy hosszút?
Mindegy, hogy tudom vagy nem,
az anyag beprogramozott gépe megy.
Elegem van, elegem,
értitek vagy nem?!

A legbosszantóbb pedig az volt, hogy a végső kérdésre a választ, Szöszi hatalmas csalódására sokszor „nem”-el adták meg a többiek.

Sorra érkeztek az ünnepi vasárnapok, az adventi koszorún egyre több és több gyertya égett. Vasárnap esténként apa meggyújtotta őket és közösen énekeltek karácsonyi dalokat. Szöszi szerette ezt a hangulatot, egészhéten ezeket a pillanatokat várta, egy kis kóstolót a karácsonyi együttlétből. Bensőséges volt, meghitt, ahogy összecsengő hangokkal csicseregték a karácsony közeledtét.

Szöszi anyukájával sütötte meg a mézeskalácsot egy nappal szenteste előtt. A kis nagylány öntötte bele a lisztet a keverőtálba.

– Úgy porzik, mint egy tornádó – jegyezte meg.

– Igen. A méz csillogásával pedig napsugár akar lenni! – szólt ismét, miközben beletöltötte anya az edénybe a lágy nedűt.

– Látom megint költői hangulatban vagy! – nevetett fel a fiatalasszony.

Anya összekeverte, majd Szöszi kinyújtotta a ragacsos tésztát. Ujjairól suttyomban lenyalta az édes masszát, egyre csak belejött az evésbe.

– Anya, – kérdezte. – tényleg igaz, hogy karácsonykor született meg a Jézuska?

– Szerintem igen.

– De akkor, hogyhogy nem ünnepeljük az összes ember szülinapját halála után is? – kötekedett a lány.

– Mert ő különleges volt. A születése és a kivégzése is. Egyesek szerint Isten Fia volt – felelte anya.

– Tényleg az volt?

– Nem, csak ember, véleményem szerint, egy hősféle – anyukája kezdte megelégelni a beszélgetésnek ezt a komoly folyamát. Így teljes figyelmével nekiállt formázni, Szöszi pedig követte példáját. Egy ideig csendben sütögettek, de aztán a lány ismét kérdezősködésbe kezdett:

– Minek tartjuk akkor a karácsonyt? – értetlenkedett. – Ha úgysem hisszük, hogy Isten fia, akiről megemlékezünk?

– Hüm. A karácsony a szeretetről szól. Hát nem jó neked az ünneplés? – csapta le a választ az anya.

– Deee… – húzta el a száját Szöszi.

Anya betolta a tálcát a sütőbe. Apa is megjelent.

– Ki jön velem karácsonyfát venni?

– Én! – kiáltotta Szöszi és pár perc múlva már bundás kabátban ült az autóban. – Bárcsak esne a hó! – ábrándozott.

Hamarosan megérkeztek a kiserdőhöz, ahol fenyőfák sorakoztak.

– Az legyen! Olyan formás! – mutatott Szöszi egy szépalakú, sudár növényre. Az erdőgazdász segítségével apa kivágta, aztán betették a kocsiba.

– Szöszim, eldöntötted már, hogy mit szeretnél karácsonyra? – érdeklődött apa, mert a lányka eddig nem tudott felelni erre a kérdésre.

Régebben nem okozott neki ez problémát, hiszen annyi minden sorakozott a boltokban! De most semmire sem vágyott, csak arra, hogy ne legyen olyan magányos…

– Igen, van egy ötletem – csillant fel a szeme. – Apa, meg tudnátok tenni, hogy csak egyikőtök menjen dolgozni? Tudod, nem jó egyedül suli után. – apukája hallgatott egy darabig.

– Úgy hogy lenne elég pénzünk? – kérdezett vissza, de már meg is érkeztek haza. – Beviszem a kamrába a fát és még megbeszéljük ezt, jó?

Szöszi hallgatagon ment be a házba. A felelet egyértelművé tette számára: nem. Nem, ez beteljesítetlen kérés fog maradni. Apa megérkezett, hogy ő is átmelegedjen, csak aztán rakta majd talpba a fát.

– Tudod, ezt a kérést nem tudjuk teljesíteni. Kérj valami mást! – magyarázkodott.

– Egy kistestvér?

– Na, de, Szöszi! – kiáltott fel apa.

– Még ilyet! – lépett oda anya is.

– Akkor nem lennék egyedül és anyának is itthon kellene maradnia a kicsivel.

– Ez nem ilyen egyszerű! – csóválta a fejét apa.

– Akkor egy kis nyuszi? – próbálkozott Szöszi.

– Dehát egyedül lenne egész nap, míg iskolában vagy – kapcsolódott be anya is a beszélgetésbe.

– Akkor azt kérem, minden nap menjünk el sétálni közösen! – kapaszkodott az utolsó reményszálba. „Mentőkötél helyett szakadós cérnaszál…” – gondolta közben.

– Ezt sem lehet megígérni, Szöszi – hangolta le az apja.

– De mindig egyedül vagyok! Egy nyuszitól is sajnáljátok ezt a sorsot, most mondtátok! Nekem meg ezt adjátok! – futották el a könnyek a lány szemét, ahogy kitört belőle az elfojtott indulat. – Nem vagyok nektek Szöszi! Nem is számítok nektek igazán! Ne becézgessetek! Szonja! – kiáltotta és keserűen elrohant. Lábai csak úgy csattogtak a padlón.

A szülők értetlenül vállat vontak.

– Kamaszodik – jegyezte meg apa, majd kiment a karácsonyfáért, anya pedig nekiállt mosogatni a mézeskalácsozás után.

Eközben Szöszi elérte a szobáját. Az ágyra vetette magát. A szüleit miért nem zavarja, hogy ilyen monotonok és magányosak a hetek? Olyan szép volt ez a két együtt töltött nap is! A nyár pedig! Ó!

Anyai vigasztalásra, simogatásra várt, de nem történt semmi ilyesmi. Szíve kavargott. Csak neki jók a szünetek? A szüleinek oly mindegy mindaz, ami számára oly drága? Nem tombolt kívülről, de belsejében hatalmas vihar dúlt.

A vacsora hallgatagon telt. Következő nap szokás szerint elfogyasztották a már puha mézeskalácsot, majd feldíszítették a karácsonyfát. Anya a világító füzérekkel bíbelődött, apa a csillagot és a magasabb ágakat díszítette, Szöszi a gömböket rakosgatta.

– Csodás! Idén is a legszebb! – állapította meg, amint végeztek. Délelőtt anya elkészítette azokat az ételeket, amik frissen finomak, például a gesztenyepüré habosra vert tejszínhabbal. Ebédre felfalták az ínyencségnek szánt székelykáposztát, majd apa felolvasta a karácsonyi történetet, mint minden évben.

– Miért örömhír Jézus születése? – kérdezte meg a végén Szöszi.

– Mert Ő Isten küldötte a keresztényeknek, őnekik örömhír ez – felelte apa.

– Aha. De hogy-hogy ezt mondta az angyal: „Nagy örömhírt hoztam nektek, amelynek mindenki örülni fog!”? – kötözködött a lány.

– Ezt jelképesen kell érteni – felelte anya és még mielőtt hosszadalmas magyarázkodásba kezdhettek volna, Szöszi inkább így szólt:

– Jól van! Hagyjuk! Ne vitázzunk most!

A szülők egyetértően és megkönnyebbülten sóhajtottak egyet. Mindenkinek kínos lett volna ezt a témát firtatni.

Következett az ajándékbontás. Szöszi feltépte az első csomag papírját. Könyvek voltak benne anyától. Olyanok, amiknek többségét már olvasta a könyvtárból. Apa csomagjában egy telefon lapult. Méregdrága, legújabb szériájú okoskészülék.

Szöszi lebiggyesztette a száját. Hát tényleg nem fontos nekik a közös idő? Nem gondolták meg magukat? Nem is szeretik? Mit is gondolnak róla? „Bármit kérdezek, csak hümmögnek” – fortyogott. „És még a kérésemet sem teljesítik! Ráadásul arra sem törekednek, hogy valami hozzámillő kárpótlást adjanak legalább helyette! Mintha nem is ismernének!”

– Na, tetszik? – kérdezte az apja mosolyogva. Nem bírta tovább.

– Apa! – emelte fel a hangját komolyan. – Hányszor mondtam, hogy nem kell telefon?! Nem telefonozni akarok! Hanem veletek lenni! Anya! Nem olvasni akarok boldog gyerekekről és szuper kalandokról! Hanem valódiból boldog lenni!

Ledobta ajándékait és elrohant, újra egyenesen a szobájába, ahol megint anyai vigaszra várt. Zokogva ugrott az ágyára.

Egyszerre lépteket hallott! Megmoccant benne egy kicsike remény, hogy megkapja azt a törődő szeretetet, amire szomjas.

Anyukája kinyitotta az ajtót és leült az ágya szélére.

– Szöszi… – kezdte volna, de a lány közbevágott:

– SZ-O-N-J-A! Aki nem szeret, ne hívjon így! – ahogy kimondta, már érezte a hangsúlyán, hogy így semmi jó nem fog kisülni ebből a beszélgetésből.

– Úgy mondják, köszönöm az ajándékokat – szólt szigorúan az anya és várakozás teljesen nézett rá.

– Kösz – mormogta összeszorított foggal a lány. Anya bólintott.

– Így már jobb. A telefonod képernyője betört, ahogy földhöz vágtad. Nem kapsz másikat, biztos lehetsz benne!

– Nem is kell!

– Jó… – sóhajtott az asszony. – Gyere vacsorázni!

Apa már a konyhában ült, amikor leértek és újságot olvasott. Most nem ízlett annyira senkinek sem az ínycsiklandó bejgli, a puha sütemény és a gesztenyepüré, csak Szöszinek. „Legalább az ízeket hagy élvezzem!” – vágyakozott minden porcikája.