Giuditta Fabbro

Névtelen áldozatok

A nyomozónő 17.

Tartalom

1.fejezet

2.fejezet

3.fejezet

4.fejezet

7.fejezet

8.fejezet

9.fejezet

10.fejezet

Giuditta Fabbro

Névtelen áldozatok

A nyomozónő 17.

Giuditta Fabbro

Névtelen áldozatok

A nyomozónő 17.

Borítóterv: Kovács Judit

Fotó: Racskó Tibor

Modell: Dankó Zsuzsanna

2023

giuditta.fabbro@gmail.com

www.facebook.com/GiudittaFabbroSzerzőiOldala

Minden jog fenntartva.

Copyright©2023Kovács Judit

ISBN

Köszönetnyilvánítás

Hálásan köszönöm a sok segítséget

édesanyámnak,

a húgomnak, Áginak,

Farkasné Zsuzsának,

Horváthné Incinek

Ónodi Tímeának

1.fejezet

Jane Forrest Hargitai és a mostohalánya, Hargitai Pálma, a szokásos reggeli dugóban ültek, az Audi Q7-ben. Hiába váltott a lámpa, egy tapodtat sem mozdult a sor. Pálma az ujjaival idegesen dobolt a kormányon, miközben lassan kifújta a levegőt. Próbálta magát nyugtatni, de nem igazán sikerült. Főleg, miután rápillantva az autó digitális órájára, tudatosult benne, hogy megint késésben vannak. A héten már harmadszor és még csak szerda volt. Egy mély lélegzetet vett és oldalra pillantott a mellette ülő nyomozónőre. Jane a telefonját nyomkodta, ahogy onnan látta, az egyik online újság reggeli híreit futotta át.

– Olyan csendes ez a hét – szólalt meg váratlanul Pálma. – Nem furcsa, hogy még egy gyilkosság sem történt, pedig már szerda van?

– Ezt nem mondod komolyan! – emelte rá kikerekedett szemeit Jane. – Pálma, ha ezt te most kimondtad, tuti, hogy történni fog valami!

– Itt a dugóban csak az unalomtól lehet meghalni – húzta el a szája szélét.

– Inkább örülnöd kellene, hogy nem gyilkolásszák halomra egymást az emberek – fordította vissza a fejét Jane a kezében lévő telefon kijelzője felé.

– Én örülök, csak így kurva unalmasan telnek a napjaink.

– Miért az jobb volt, mikor pár hete Molotov koktélok meg golyók repkedtek? – tett célzást a legutóbbi esetükre, amikor az ügyvéd, Béres Simon, lenyúlta az éjszakai élet nagy embereinek a milliárdjait és ebből háború tört ki, ami egészen addig tartott, míg Jane és a csapata, nem tudták visszaszerezni a pénz nagy részét.

– Az se volt jó, de ez se – sóhajtott egy mélyet. Levette a jobb kezét a kormányról és a könyöklőn folytatta a dobolást a körmével, ami egy idő után nagyon idegesítette a mostohaanyját.

– Pálma, nem fejeznéd be? – mordult rá összeráncolt szemöldökkel.

– Most mit csináljak? Kezdjek el én is olvasgatni?

– Még csak az kellene! Te inkább figyeld a lámpát.

– Hiába vált, akkor se mozdulunk – dühöngött a fiatal nő.

Jane nem reagált semmit sem rá. Ő is utált a dugóban ücsörögni. Még szerencse, hogy nem ő vezetett, mert akkor már rég félrelökdöste volna az előttük állókat és utat tört volna a rendőrségi kocsival.

– Na jó, itt van vége a türelmemnek! – kapcsolta fel a megkülönböztető jelzést Pálma, miután az ő soruk továbbra sem mozdult, a mellettük álló viszont folyamatosan haladt valamennyit. A fiatal nő belenézett a visszapillantó tükörbe, jobbra tekerte a kormányt és egy nagyobb gázadással megindult.

Jane felkapta a fejét, de szólni már nem tudott, épp csak annyi ideje volt, hogy megtámassza magát, mielőtt belecsattantak az előttük hirtelen lefékező kocsiba. A balesettől kinyílt a sedan csomagtartója és egy hatalmas fekete zsákkal találták szemben magukat.

– Bassza meg! – káromkodott Pálma a baleset miatt.

Jane kissé előredőlt és hunyorogva a fekete zsákot figyelte, ami akkora volt, hogy egy ember simán belefért.

– Ugye, abban nem egy halott van? – kérdezte Pálmától. – Nyugtass meg, hogy nem vonzottál be egy hullát nekünk!

– Bevonzani? – nézett rá értetlenül. – Spiri műsorokat nézel mostanában? Azt ugye vágod, hogy az a tévés jóslás nagy lehúzás?

– Pedig az egy hulla – hagyta figyelmen kívül a nevelt lánya megjegyzését és kiszállt az autóból. Épp akkor ért a csomagtartóhoz, amikor a sedánt vezető sofőr is.

– Nem látsz a szemedtől, kisanyám? – támadta le Pálmát a férfi.

– És te ezt látod? – kapta elő a rendőrségi jelvényét a fiatal nő. – Forgalmit, jogosítványt, de azonnal.

– Te jöttél belém! – csattant fel az ember.

– Szondát is fújassak?

A férfi valamit morgott az orra alatt, miközben visszament, hogy kivegye a papírjait. Jane eközben odalépett a csomagtartóhoz és teljesen felnyitotta. Míg a zsebéből előhalászott egy gumikesztyűt, végig a fekete zsákot figyelte, de minél jobban nézte, annál biztosabb volt benne, hogy egy embert rejt. Mélyet sóhajtott, majd lehajolt és a zsák szája alatt összekötözött részt feltépte. Nem igazán lepődött meg, amikor egy összevert arc bukkant elő.

– Pálma olyan jól indult ez a hét, miért kellett elbasznod? – szólt neki.

A fiatal nő azonnal odakapta a fejét. A szemei sarkig kinyíltak, amikor meglátta a halottat. Egy gyors mozdulattal előhúzta a fegyverét és a férfira fogta.

– Kezeket a kocsi tetejére! – ordított rá az emberre, aki szemlátomást meglepődött ezen. Hirtelen nem is tudta, mit tegyen.

– Gyerünk! – termett mellette Pálma. Elkapta a karját, kirántotta a kocsiba hajolt férfit és nekilökte a karosszériának. – Szét a lábakat!

– Maga megbolondult? – nézett rá csodálkozva.

– Pofa be! – kiáltott rá, miközben megmotozta.

– Mi baja van magának?

– Nekem? Maga utaztat egy hullát a csomagtartóban.

– Mi? Maga teljesen meg van kattanva? Én nem húzgálok semmilyen hullát!

– Akkor biztosan egy próbababa van ott zsákba csomagolva – jegyezte meg Pálma, miközben megbilincselte a férfit.

– Nem tudom, mi van a csomagtartóban – védekezett a férfi.

– Akkor nézzük meg együtt! – szorított rá az ember karjára és elindult vele az autó hátulja felé, ahol addigra Jane már félig kicsomagolta a halottat és készített az arcáról egy fotót.

– Na, innen minek látszik? – bökött az állával a csomagtartó irányába Pálma.

– Jézusom! – sápadt el a férfi és a lábai megrogytak.

– A maga kocsija? – érdeklődött Jane.

– I… igen – nyögte ki a sofőr –, de a halotthoz semmi közöm.

– Azt mindjárt gondoltam. Biztos magától mászott bele, aztán még egy fekete zsákba is becsomagolta magát – adta elő komoly arccal Jane. – Tudja, ez teljesen hihető, életszerű történet. A hullák már csak ilyenek. Kinéznek egy kocsit maguknak és belefekszenek a csomagtartójába.

– Hinniük kell nekem! Tényleg semmi közöm hozzá! – védekezett a férfi még mindig sápadtan, a kocsinak támaszkodva.

– Akkor gondolom, tud valami magyarázattal szolgálni, arra vonatkozóan, hogy ez mit keres itt – mutatott rá a halottra a nyomozónő.

– Én nem tudok semmit erről – rázta a fejét folyamatosan. – Én csak egy szállító vagyok.

– Egy micsoda? – ráncolta össze a szemöldökét Jane.

– Tudja, mint a filmben. Adnak egy csomagot, én meg elviszem. Azt sem tudom, mi van benne.

– Én meg csak egy gyilkossági nyomozó vagyok, aki letartóztatja az embereket, akik hullákat húzgálnak. Tudja, ahogy a filmekben is. Csak én tényleg letartóztatom – vette át a gyanúsítottat Pálmától és elindult vele az Audihoz, közben a válla felett hátraszólt. – Kérj egy trélert és vitesd be a telepre! Ott folytatjuk le a helyszínelést!

A fiatal nő bólintott és már vette is elő a rádióját, hogy beszóljon a központba. Jane beültette a férfit hátra, majd ő is beszállt.

– Ó, Istenem! – hajtogatta a férfi teljesen rezignáltan. – Mi lesz most a családommal?

– Gondolt volna erre azelőtt, hogy az embert megölte – jegyezte meg unott hangon a nyomozónő.

– Én nem öltem meg senkit – nézett fel könnyes szemmel. – Én csak egy szállító vagyok.

– Tudom, már mondta.

– Hinnie kell nekem!

– Ne engem győzködjön, hanem a bírót! – zárta le a maga részéről a beszélgetést.

– Én azt sem tudtam, hogy mit tettek a csomagtartóba – folytatta a férfi.

– Túl sokat nézett tévét.

– Én tényleg nem tudtam – hajtotta továbbra is. – Csak odamentem és beletették a csomagot.

– Majd a vallomásában elmondja, most viszont kussoljon, ha nem akar a hulla mellett kikötni – mordult rá Jane, akinek ezek után az életkedve is elment. Már kezdte megszokni, hogy nem dolgozik, erre a sors pont elé sodor egy holttestet. A szerencse a szerencsétlenségben, hogy nem kell keresgetnie a gyilkost, mert az épp ott volt a hullával.

De vajon, miért nem szaladt el? – futott át a nő agyán a gondolat. – Ha tudta, hogy egy hulla van a csomagtartóban, akkor miért volt nyugodt? Miért maradt ott és kezdte el keresni az igazolványát? Mert nem tudta, hogy egy halott van a kocsiban – válaszolta meg magában azonnal. Ebben a pillanatban tudatosult is benne, hogy lett egy új ügyük. Egy olyan ügyük, amit most a háta közepére sem kívánt.

– Nem tudnak trélert küldeni – nyitotta ki dühösen az Audi első ajtaját Pálma. – Most mit csináljunk?

Jane egy pillantást vetett a hátuk mögé, ahol az eddiginél is nagyobb dugó alakult ki a másfél sávot elfoglaló kocsijuk miatt.

– Akkor vigyük be mi – sóhajtott egyet.

– Most csak viccelsz, ugye?

– Nincs más választásunk – rázta meg a fejét Jane. – Húzz kesztyűt, lábzsákot, terítsd le az ülést egy hullazsákkal és indulás! – adta ki a parancsot, majd átmászott a kormány mögé.

– Hát ez baromi jó! – dühöngött Pálma. – Én furikáztassam a hullát a rendőrségi telephelyre?

– Megkérheted, hogy sétáljon be, de nem hiszem, hogy megteszi – mosolyodott el a nyomozónő.

– Miért nem viszed be te?

– A te hullád, te találtad – tárta szét a karjait Jane. – Én mosom kezeimet.

– Mert ennek a hülyének is pont erre kellett most kocsikáznia – háborgott, miközben a könyöklőből kivett egy pár gumikesztyűt és egy pár lábzsákot, majd az Audi csomagtartójához ment és kikapott belőle egy hullazsákot. Jane a szélvédőn keresztül a nevelt lányát figyelte, majd mikor az elkészült, a hüvelykujját felmutatva jelzett neki, hogy jó munkát végzett. Pálma valamit mondott, bár Jane nem tudta a szájáról leolvasni, mert közben elfordult, de sejtette, hogy egy cifra káromkodás lehetett.

A nyomozónő beindította az Audit, majd felkapcsolva a megkülönböztető jelzést és utat tört maguknak az autók között. Míg a telephelyre tartottak, felhívta a csapata legjobb nyomozóját, Patrikot és odarendelte őket is. Mire Pálmával megérkeztek, addigra a csapata is odaért. Jane-nek szólnia sem kellett, a négy fiatal nyomozó azonnal hozzá is látott a nyomok rögzítésének.

Pálma, ahogy beült az Audiba erősen becsapta az ajtót.

– Hé, hé! – szólt rá Jane. – Bár állami tulajdon, de azért vigyázzunk már rá!

– Most törtem össze az elejét, szerinted érdekel, ha leszakad az ajtaja?

– Azt hittem, a hullás kocsi miatt vagy zabos, nem gondoltam, hogy az Audiban keletkezett kár bosszant.

Pálma csak egy mérges pillantást vetett oldalra, de inkább magába fojtotta azt, amit most gondolt. Néma csendben tették meg az utat a rendőrség épületéhez. Jane leparkolt a szokásos helyére és kiszállt a kocsiból. Épp csak odalépett a hátsó ajtóhoz, amikor a semmiből hirtelen Egon termett mellette.

– Figyelj már, Forrest! – szólt oda neki dühösen.

– A francba már! – kapott a mellkasához Jane, akire a frászt hozta a váratlanul odalépő nyomozó. – Lehet még ettől szarabb is ez a mai napom?

– Mi az, hogy te csak úgy kapsz plusz két embert?

– Először is, jó reggelt! – fordult oda a mellette megálló férfihoz. – Bár, amiben te szerepelsz az jó nem lehet, de azt mégsem mondhatom, hogy legyen átkozott reggeled.

– Minden reggelem az, mióta visszajöttél dolgozni.

– Na, ebben az egyben legalább egyet értünk! – felelte Jane, majd kinyitotta a hátsó ajtót. A saját részéről lezártnak tekintette a beszélgetést, de Egon tovább folytatta.

– Én persze hiába kérek a munkámhoz plusz embereket, te lesöpröd a kérvényemet az asztalodról.

– Fogalmam sincs, hogy miről hablatyolsz itt összevissza – mondta a nyomozónő, miközben a kocsihoz fordult. – Végállomás! Másszon kifelé! – intett a gyanúsítottnak.

– Most jön az, hogy te nem tudsz semmiről, igaz?

– Speciel tényleg fogalmam sincs róla, hogy miről ugatsz – válaszolta, majd dühösen behajolt az autóba, és elkapta a középen ülő megbilincselt ember karját.

– A csapatod két új tagjáról.

– Nincsenek új tagok a csapatomban – vágta rá, és elkezdte kifelé rángatni a férfit. – Jöjjön már, az ég áldja meg! Minél tovább húzza az időt, annál tovább kell hallgatnom ezt az idiótát.

– Te most engem idiótáztál le? – háborodott fel Egon.

– Várj, segítek! – ment át a másik oldalra Pálma.

Ketten akkorát rántottak a gyanúsítotton, hogy az neki esve Egonnak felborította azt. A két nő egy pillanatra olyan sokkot kapott, hogy mozdulni sem bírtak.

– Normálisak vagytok? – akadt ki teljesen Egon és megpróbálta magáról lefordítani a férfit, de elsőre nem járt sikerrel.

– Ez most tipikusan az a szitu, amikor nem tudom eldönteni, hogy nevessek vagy sírjak – vágta csípőre a kezét Pálma.

– Szerintem viszont inkább az, amikor nem tudod eldönteni, hogy segíts, vagy csak kárörvendően röhögj.

– Milyen igazad van – nevetett fel Pálma.

– A rohadt életbe! – dühöngött Egon és lerúgta magáról az embert. – Nektek teljesen elment az eszetek? – ordibálta, miközben felnyomta magát a földről.

– Nehogy már mi legyünk a hibásak, mert te rossz helyen álltál – szúrta oda Pálma, majd odalépett a gyanúsítotthoz és a karjánál fogva felállította.

– Egyetértek Pálmával. Te kerested magadnak a bajt!

– Mindjárt keresek nektek is – mérgelődött Egon és gyors léptekkel elindult befelé.

Pálma a tőlük távolodó nyomozót figyelte, majd a mostohaanyjához fordult.

– Nem kellene neki szólni, hogy beleesett a kutyaszarba?

– Majd rájön magától is – vonta meg a vállát Jane.

– Igazad van. Ne üssük bele az orrunkat a más dolgába!

Jane nevetve az Audihoz lépett, becsapta az ajtaját, majd lezárta az autót és elindult a bejárat irányába. A gyanúsítottat felkísérték az emeleten lévő kihallgató szobába és magára hagyták.

– Most bent marad pár órát puhulni – mondta a nyomozónő Pálmának és elindult a folyosó vége felé. – Hátha addigra sikerül valamit megtudnunk a halottról.

– Visszamegyünk a telepre?

– Aha. Segítsünk be a srácoknak – bólintott egyet a nyomozónő és a kapitány irodájánál elfordult balra.

– Jane – lépett ki váratlanul az irodája ajtaján Györkös Zoltán, a rendőrfőkapitány.

Mindkét nő azonnal megtorpant, és egy mély sóhajtás közepette megfordultak.

– Gyere be az irodámba! – mondta komoly arccal a férfi.

– Nem Jane hibája volt – kelt azonnal a nő védelmére Pálma.

– Tessék? – ráncolta össze a szemöldökét Zoltán.

– Egon jött oda valami marhasággal, aztán ahogy megpróbáltuk kiszedni az embert, az közben meglökhette magát és ráesett. Nem direkt hajítottuk rá! Arról meg végképp nem mi tehetünk, hogy ez a hülye olyan szerencsétlen, hogy beleesett a kutyaszarba – emelte fel védekezően mindkét kezét Pálma.

Zoltán szúrós szemmel nézte a két nőt, majd hosszas hallgatás után megszólalt:

– Te most mégis mi a francról beszélsz?

Pálma kissé oldalra dőlt és lábujjhegyre állva megpróbált belesni a főkapitány irodájába, de akárhogy ágaskodott nem látta ott Egont.

– Pálma már te is ittasan jársz be dolgozni?

– Te is? – vonta fel kérdőn a szemöldökét.

– Hé, hé! – emelte meg a jobb kezét Jane. – Álljunk csak meg! Én sem jöttem be részegen dolgozni, max másnaposan.

– Ez most lényegtelen is! – intette csendre Zoltán. – Inkább indulj meg befelé az irodámba! – Mikor a nő továbbra sem mozdult, ellentmondást nem tűrően hozzátette: – Ez parancs!

Jane egy nagy levegőt vett, majd elindult a szemben lévő iroda irányába, de belépve meg is torpant. Két teljesen idegen ember ült bent, a kapitány asztalával szemben lévő székekben. A nyomozónő első gondolata az volt, hogy a belső elhárítástól jöttek, és biztosan amiatt a pénz miatt vannak ott, amit a halálát eljátszó ügyvéd, Béres Simon számlájáról Renátónak utaltatott át Áronnal, ő pedig visszaosztotta az éjszakában tevékenykedőknek, ezzel megszüntetve a városban dúló háborút. Mindenki jól járt. Renátó hatalma megerősödött, az éjszaka nagyemberei visszakapták a nem éppen legálisan szerzett milliárdjaikat, a városban pedig megszűntek a véres leszámolások. Persze ezt sokan másképp látják. Az igazságszolgáltatás emberei szerint ennyi feketén szerzett pénzt sosem szabadna visszajuttatni az éjszakába, és ők úgy tudják ez meg sem történt, hisz hivatalosan nem lett meg a pénz. Csak hárman, Jane, Pálma és Áron tudtak róla, na meg Renátó. Kettőjükben feltétel nélkül megbízott a nyomozónő, Renátónak meg főleg nem volt érdeke, hogy felnyomja őt. Jane kizártnak tartotta, hogy közülük bárki is súgott volna a belsősöknek, így azt gondolta, csak a szokásos rutin eljárásról lehet szó.

– Foglaljon helyet! – állt fel a székéből a férfi, hogy udvariasan átadja a helyét Jane-nek.

– Kösz, de olyan sokáig nem maradok – utasította vissza barátságtalanul a nyomozónő, majd Zoltánra emelte a tekintetét. – Miért is vagyok most itt?

– Ülj le, kérlek! – mutatott az üresen álló székre a főkapitány.

– Nem érek rá itt ücsörögni. Egy hulla már türelmetlenül vár rám.

– Ha halott, akkor már elszaladni biztos nem fog – jegyezte meg gúnyosan Zoltán.

– A gyilkosa viszont igen – válaszolta meg azonnal, kihagyva azt a tényt, hogy már őrizetbe vettek egy embert az ügyben.

– Akkor épp jókor érkezett a segítség.

Jane összeráncolta a szemöldökét és egy pillantást vetett hátra a válla felett, de nem látott ott senkit.

– Nincs segítségünk és nem is kell. A csapatom már a helyszínen van, és mi is épp odafelé igyekeztünk Pálmával, úgyhogy nagyra értékelném, ha nem tartanátok fel.

– Rendben, akkor gyorsítsuk meg kicsit a dolgokat – mondta komoly arccal Zoltán. – Ők itt Ági és Előd – mutatott a két idegenre – a csapatod két új tagja.

Jane hirtelen szóhoz sem tudott jutni. Ezt a hallgatást a főkapitány úgy értette, hogy tudomásul vette a dolgot, így tovább folytatta.

– Az első időben veletek fognak menni minden egyes helyszínre, így a mostanira is.

– Állj, állj, állj! – tartotta Zoltán elé a jobb tenyerét a nyomozónő. – Te most komolyan ilyen szar szöveggel akasztasz belsősöket a nyakamba?

– Ők nem belsősök, hanem a TEK-től jöttek át.

– Akkor meg spiclik.

– Nem spiclik! – emelte meg a hangját Zoltán.

– Akkor mit akarnak a csapatomban? Mert nem hiszem, hogy értenének a helyszíneléshez.

– Nem is azért lesznek ott.

– Akkor? – húzta fel kérdőn a bal szemöldökét.

– Minden egyes gyilkosságnál biztosítják a helyszínt, valamint éles bevetéskor a segítségetekre lesznek és ha úgy ítélik meg, hogy veszélyben az életetek, akkor értesítik a társaikat.

– Magyarul spiclik.

Zoltán egy mély levegőt vett és csak lassan fújta ki. Tudta, hogy ez egy kemény meccs lesz a nyomozónővel, de legbelül reménykedett benne, hogy azért könnyebben zöldágra fognak vergődni, mint a régi Jane-el, de tévedett.

– A helyszín biztosítására ott vannak az egyenruhások – kezdte volna el sorolni a nyomozónő, de a főkapitány félbeszakította.

– A szolgálatban lévő rendőrök nem tudnak megvédeni benneteket egy esetleges támadástól.

– Milyen támadástól? – emelte meg a hangját Jane. – Ránk ugrik a hulla, vagy a társai zombitámadást indítanak ellenünk?

Ági és Előd halk kuncogásba kezdtek, mire a nyomozónő egy dühös pillantást vetett rájuk.

– Nem zombiktól tartok, hanem attól, hogy Dobó haverod ellenségei rád támadnak egy helyszínen.

– Milyen ellenségei? – ráncolta össze a szemöldökét.

– Azok az éjszakában dolgozók, akiknek a pénzével eltűnt az ügyvéd.

– Az a pénz… – kezdte vehemensen, de hirtelen eszébe jutott, hogy pár emberen kívül senki sem tudja, hogy előkerült. – Nem hiányzik annyira nekik – nyögte ki Jane.

– Akkor miért robbantgattak napokon keresztül? – nézett rá szúrós szemekkel Zoltán.

Jane biztos volt benne, hogy keresztüllát rajta és rájött, hogy hazudik.

– Mert begőzöltek, de már lecsillapodtak.

Zoltán egész kicsire húzta a szemeit, úgy nézte közben a nőt, hogy még nem is pislogott. Jane kezdte egyre kényelmetlenebbül érezni magát.

– Ági, Előd kifáradnának? – szólalt meg komoly arccal, amiből a nyomozónő sejtette, hogy Zoltán összerakta a képet.

Miután a két kommandós távozott, Zoltán megkerülte az asztalt és karba tett kézzel megállt közvetlenül Jane előtt. Hosszan nézte az arcát, ami a nőnek egy egész örökkévalóságnak tűnt.

– Meglett a pénz, igaz? – kérdezte halkan a főkapitány.

Jane hallgatott.

– Azért vannak most csendben, mert az előkerült pénzzel be lett fogva a szájuk?

– Én nem tudok erről semmit – igyekezett hihetően előadni.

– Jane! – ordított egy akkorát Zoltán, hogy a nő ijedtében hátraugrott.

– Normális vagy te? – kapott a szívéhez. – A faszt üvöltözöl itt!

– Nem üvöltöznék, ha nem hazudnál a szemembe!

– Mivel jobb az neked, ha tudod az igazságot?

– A hazugságnál a fájó igazság is jobb – vágta rá Zoltán.

– Ha annyira tudni akarod, akkor Renátó visszaadta a pénzüket és láss csodát, megszűnt a háború az éjszakában.

– Renátónak nincs annyi pénze, hogy mindenkit kifizessen.

– Biztos hitelt vett fel – poénkodta el a nő.

– Jane! – kiáltott rá újra Zoltán, aki ezt egyáltalán nem találta viccesnek.

– Baszd meg, ma még megsüketülök! – nyomkodta meg a jobb fülét.

– Meglett a pénz, igaz? – kérdezett rá újra.

– És ha igen? – tárta szét a két kezét a nő, mintha ez egy kis semmiség lenne.

– Ki találta meg? Mert, hogy nem Renátó, arra a nyakamat teszem!

– Nem mindegy? – vonta meg a vállát Jane.

– Áron volt? – kérdezett rá, de a nő nem felelt. – Nektek teljesen elment az eszetek? – dühöngött viszonylag halkan a főkapitány, nehogy kihallatszon az irodájából, hogy miről is beszélnek. – Az illegálisan szerzett pénz volt. Le kellett volna foglalnotok, nem visszatolni az éjszakába.

– Persze, hagy haljanak meg még többen.

– Azokért az emberekért nem kár!

– Akkor is ezt mondanád, ha a gyerekeim iskolájánál robbanna bomba? Te is nagyon jól tudod, hogy ez is benne volt a pakliban.

Zoltán hallgatott. Oda vághatta volna, hogy ez nem történt volna meg, ha Jane nem keveredik a Renátó fajtákkal, de nem tette meg.

– Hidd el, nem volt más választásunk!

– Ugye tudod, hogy ezért lecsukhatnak benneteket? – szólalt meg csendesen a főkapitány.

– Csak akkor, ha rájönnek, vagy ha valaki súg nekik.

– Hányan tudnak róla?

– Veled együtt négyen.

Zoltán végzett egy gyors fejszámolást, de neki sehogy sem jött ki ez a szám.

– Még Tibi sem? – kérdezte gyanakodva.

– Majdnem meghalt, most minek bosszantsam ilyenekkel.

– Menj most el Jane és vidd magaddal a két új emberedet! – mondta fáradt hangon Zoltán, majd hátat fordított a nőnek és elindult a bőrfoteljéhez.

– Nem megyek sehova, míg ezt a két új ember dolgot meg nem beszéltük! – akadékoskodott Jane.

– Mára elég volt belőled! – fordult szembe vele és az ajtóra mutatott. – Tűnés!

A nyomozónő érezte, hogy most nem kellene tovább feszítenie a húrt, így egy szó nélkül megfordult és távozott. Az ajtón kilépve odasétált a két új ember elé és karba tett kézzel megállt előttük.

– A rendőrfőkapitány úr most nincs abban az állapotban, hogy megvitassam vele a dolgokat, így egyelőre marad az a felállás, hogy mára szabadnapot kaptok, és holnap reggel nyolckor találkozunk itt – bökött maga mellé a jobb mutatóujjával.

– Nem hinném, hogy a főkapitány úr örülni fog ennek – jegyezte meg Előd.

– Ahogy én sem örülök annak, hogy a nyakamba akasztottak – vágta rá Jane.

– Nem lehetne, hogy mégis veled menjünk? – érdeklődött visszafogottan Ági. – Most mi a lófaszt csinálok otthon egész nap?

Pálma a háttérben felnevetett. Ezen Jane is elmosolyodott. Tetszett neki a csaj lazasága.

– Meggyőztél. Irány a kocsi! – intett a fejével a lift irányába. Tett pár lépést, majd a válla felett hátra szólt. – Ez most a tanulás és a kussolás időszaka lesz!

– Igenis, főnök! – mondták egyszerre.

Jane a lifthez lépett és megnyomta a hívógombot.

– Akkor erről süketelt neked a parkolóban Egon – jegyezte meg Pálma, míg a felvonóra vártak.

– De ő honnan tudhatott róla hamarabb, mint mi?

– Gondolom, nem az ő közbenjárására kerültek ide, mert láthatóan elég zabos volt a plusz két ember miatt.

– Ismer valamelyikőtök egy Egon nevű nyomozót? – érdeklődött Jane, miközben beszálltak a liftbe.

– Az az unszimpatikus muksi, pár emelettel lejjebb? – kérdezett vissza Ági.

– Személyleírás alapján egyre gondolunk.

– Reggel együtt jöttünk fel a lifttel – válaszolt Előd.

– Honnan ismeritek? – szólt közbe Pálma.

– Innen a liftből. Előadta magát, hogy ő itt a sztárnyomozó és kérdőre vont bennünket, hogy mit keresünk mi itt.

– Ti meg gondolom elmondtátok, hogy a csapatom két új tagja vagytok.

– Igen – bólintott Előd.

– Hát innen tudta – állapította meg Jane.

– Nem tudtuk, hogy titok – védekezett Ági.

– Ez csak előttem volt titok – húzta el a szája szélét a nyomozónő.

– Nem fogunk problémát okozni, főnök! Bízhatsz bennünk! – tette hozzá Előd.

– Azt majd még meglátjuk – zárta le a beszélgetést Jane és kilépett a földszinten megálló liftből. Elfordult jobbra és kisietett a parkolóban lévő Audihoz. Lehajolt és benézett alá, majd felnyitotta a központi zárat és mind a négyen beszálltak.

– Valakitől meg kellene tudni, hogy mennyire elterjedt ez a kocsikázó szállítás az éjszakában – szólalt meg hosszas hallgatás után Pálma.

– Két ember van, akitől megtudhatjuk.

– Akkor kérdezzük meg őket.

– Addig hova tesszük az utánfutókat? – biccentett a hátsó ülés irányába Jane.

– Velem maradnak a kocsiban, míg bemész – felelte lemondóan Pálma. – Előttem úgyse mondana semmit.

– Csak nem vége a nagy lámurnak? – szúrta oda mosolyogva.

– Nem lenne vele semmi bajom, ha nem az apám feleségét akarná folyton megdönteni.

Jane erre már nem tudott mit mondani. A múltban történtekre nem emlékezett, a jelenben zajló dolgokban pedig ő is hibásnak érezte magát.

A bárhoz érve a nyomozónő beparkolt a hátsó ajtó elé, majd a könyöklőből kikapta az ajtónyitó mágneskártyáját és kiszállt a kocsiból. Eszében sem volt magyarázkodni a két újoncnak, hisz nem tartozott rájuk, miért is mentek ők oda. A lépcsőfokokat kettesével szedve rohant fel az emeletre. A folyosón kissé lassított a léptein, de a szíve dobogása így sem csillapodott. Még magának is félt bevallani, de tartott a Renátóval való találkozástól. A férfi még mindig olyan mély érzelmeket váltott ki belőle, amilyet a saját férje sem. Nem tudta, de sejtette, hogy ehhez annak is köze van, hogy Renátóra emlékezett a múltjából, de Tibire nem.

Az üvegajtóhoz érve megállt, kinyitotta, de nem lépett be.

– Üdv! – köszönt oda Imrének. – Itt van?

– Igen.

– Egyedül van?

– Igen.

– Bemehetek?

– Jöjjön! – intett a fejével.

Jane zavartan behúzta maga mögött az üvegajtót és lehajtott fejjel az iroda felé indult.

– Ne okozzon neki fájdalmat! – szólt oda a nőnek, miközben ellépett az ajtótól.

– Nem azért jöttem – felelte, majd lenyomta a kilincset és belépett az irodába. Kissé meglepődött, mikor a szemben lévő íróasztal másik oldalán nem látta a férfit. A fejét azonnal balra kapta, de az ott álló kanapé is üres volt.

– Renátó? – szólongatta először csendesen, majd egyre hangosabban, mire a férfi kilépett a nőtől jobbra lévő fürdőből. Jane egy pillanatra ledermedt, mikor meglátta, hogy Renátó teljesen meztelen, majd zavartan elkapta a fejét.

– Jézusom, vegyen már fel legalább egy gatyát!

Jane a szeme sarkából figyelte a férfi mozgását, aki rövid időre eltűnt a zuhanyzó ajtaja mögött, majd egy szűk fekete boxeralsóban tért vissza és karba tett kézzel megállt közvetlenül a nyomozónő előtt. Jane tekintete elindult lefelé Renátó testén. Centiről centire végigmérte tökéletesen feszes izmait. Ajkait egy apró nyögésszerű sóhaj hagyta el.

– Nem venne magára még valamit? Mert így nem tudok magával beszélgetni.

– Csak nem attól fél, hogy megkíván? – húzódott félmosolyra a szája széle.

– Ne kommentálja, csak öltözzön fel! – hajtotta le a fejét Jane.

Renátó állt még ott egy pillanatig, majd szó nélkül visszament a zuhanyzóba. Jane megkönnyebbülten felsóhajtott. Így is nehéz volt a férfi közelébe mennie, de a kis Dobó azzal, hogy pőrén elé állt, teljesen kikészítette. Kár lett volna maga előtt tagadnia, a meztelen férfi látványára a teste azonnal reagált, és képtelen volt bármi másra koncentrálni.

Jane elkalandozott gondolatait a férfi megjelenése zavarta meg. A nő elé lépett, és feltartotta a kezében lévő nyakkendőjét.

– Segítene megkötni? – érdeklődött kissé rekedtes hangon, amitől Jane testén borzongás futott végig. Egy nagyot nyelt és a tekintete elindult felfelé Renátó öltönybe bújtatott testén.

– Ne mondja, hogy még mindig kevés rajtam a ruha – hajolt egész közel a nőhöz és belesúgta a fülébe.

– Nem, ez így tökéletes – habogta Jane.

Iszonyúan dühös volt magára, amiért úgy viselkedik, mint egy tini az első randin. Kihúzta a férfi ujjai közül a nyakkendőt, majd felhajtotta az inge nyakát. Renátó száját egy apró morgás hagyta el. Jane, ha lehet még jobban zavarba jött. Kerülte a férfi tekintetét, mert tudta, ha a szemébe néz, azonnal el fog veszni. Miután elkészült, lehajtotta az ing nyakát, igazított még egy kicsit a csomón, majd az ujjai elindultak lefelé, Renátó mellkasáról a hasizma irányába.

– Jane – nyögte ki a nő nevét. – A keze kezd vészesen rossz helyre tévedni.

– Elnézést! – suttogta zavartan és úgy rántotta el, mintha áramütés érte volna.

Hosszú másodperceken keresztül nézték egymást szótlanul. Mind a ketten az érzéseikkel küzdöttek, de tisztában voltak vele, hogy nem léphetik át azt a képzeletbeli határt, mert akkor nem lesz megállás. Jane volt az, aki váratlanul kimondta a fejében megfogalmazódott gondolatot.

– Tudom, hogy nem feküdt le vele.

– Kivel? – nézett rá értetlenül Renátó.

– Azzal a nővel, akivel lebuktatta magát itt, ebben a szobában.

A férfi dühösen kapta az ajtó felé a fejét.

– Nem ő mondta el! – védte meg Imrét.

– Pedig rajta kívül senki sem tudta.

– Ez azért így nem teljesen fedi a valóságot, még egy ember tudta.

– Ő viszont csak akkor mondaná el magának, ha megöli.

– Igaza van – ismerte be Jane. – Nem Pálma mondta el.

– Tudtam – indult el az ajtó felé Renátó.

– És nem is Imre – kapott a férfi karja után. – A múltkor, mikor itt jártam, végighallgattam, ahogy tört-zúzott az irodában, így tudtam meg.

Renátó hosszan hallgatott, majd váratlanul megkérdezte:

– Komolyan elhagyta volna értem a férjét?

– Nem, csak vicceltem vele, hátha szívinfarktust kap – vágta rá a nő. – Maga szerint?

– Tényleg komolyan gondolta – jelent meg fájdalmas mosoly az arcán. Egyrészről boldog volt, hogy Jane őt választotta, de közben szomorúság is úrrá lett rajta, hogy a közös életüknek még azelőtt vége lett, hogy elkezdődött volna.

– Miért csinálta ezt velem? Hogy hozhatott ilyen helyzetbe azzal a nővel?

– El akartam érni, hogy gyűlöljön és ez volt az egyetlen dolog, amit sosem bocsátott volna meg nekem.

– Nem egyszerűbb lett volna megbeszélnünk? – kérdezte fájdalommal teli hangon Jane. – Értelmes nőnek tartom magamat, megértettem volna…

– Mit? – kiáltotta dühösen Renátó. – Azt, hogy láttam a szemében, hogy szégyell engem?

– Maga miről beszél?

A férfi idegesen beletúrt a hajába, majd megkerülte a nőt és hatalmas léptekkel az ablakhoz ment.

– Honnan veszi ezt a hülyeséget? – szólalt meg csendesen Jane.

– Láttam a szemében, amikor az az újságíró lefotózott bennünket – válaszolta alig hallhatóan a férfi.

Jane hallgatott. Erre nem is tudott mit mondani, hisz akkor tényleg teljesen kétségbeesett, hogy mi lesz, ha kikerül az a felvétel. Mielőtt bármit is szólhatott volna váratlanul kicsapódott az ajtó és Pálma lépett be az irodába. Arca feldúltságról árulkodott, de amint meglátta, hogy Jane és Renátó milyen messze vannak egymástól, teljesen megnyugodott.

– Pálma! – biccentett oda a fiatal nőnek köszönésképpen a férfi.

– Szia Renátó! – nyögte ki, majd kínos csend következett. Pálma volt az, aki először megszólalt: – Na, megtudtál valamit?

– Szerinted úgy néz ki, mint aki nagyon kommunikatív? – mutatott az ablak előtt álló férfi felé Jane.

– Renátó, ne szórakozz már! – biccentette oldalra a fejét Pálma. – Visszaszereztük neked a pénzt, olyan hatalmad lett, amilyen senkinek sem volt még eddig az éjszakában. Ezek után az a legkevesebb, hogy kérdés nélkül segítesz nekünk, ha kérjük.

– Miben is kellene segítenem? – nézett rá összeráncolt szemöldökkel.

– Te nem mondtad el neki? – kapta dühösen Jane-re a tekintetét Pálma. – Akkor mégis mit csináltatok eddig?

– Mondott valamit Jane, de nem igazán figyeltem rá – indult el a két nő irányába zsebre dugott kézzel Renátó.

– Akkor elmondom újra – szólalt meg komoly arccal a nyomozónő. – Ma reggel egy kocsi csomagtartójából előkerült egy hulla. Az autót vezető személy, állítása szerint, nem tudta mi van benne, hisz ő csak egy szállító.

– Szállító? – húzta fel kérdőn a szemöldökét Renátó.